Ухвала
 
24 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 755/457/17
провадження № 61-114ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,  
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня       2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солом`яна Лідія Василівна, ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності,
 
ВСТАНОВИВ:
 
04 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року у вказаній справі. 
 
У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389                   ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні  застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, заявниця у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 161/17237/19, від 10 червня 2021 року у справі № 501/2887/16-ц,                               від 30 червня 2021 року у справі № 462/2962/20, Верховного Суду України                                  від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17. Таке обґрунтування відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України щодо підстав касаційного оскарження.
 
Водночас, посилання заявниці у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2020 року у справі                                 № 554/2491/17, від 30 червня 2021 року у справі № 678/688/17, від 12 серпня                            2021 року у справі № 438/1673/13-ц не може бути підставою для відкриття касаційного провадження згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки зі змісту вказаних судових рішень касаційної інстанції можна дійти висновку, що у цих справах та у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, правовідносини не є подібними, що не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України щодо підстав касаційного оскарження.
 
У справах № 554/2491/17, № 678/688/17 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, виходив з наявності підстав для такого встановлення, належних та допустимих доказів, наданих у підтвердження заявлених вимог.
 
У справі № 755/457/17, про перегляд якої подано касаційну скаргу, суди дійшли висновку, що до правовідносин, які виникли до 01 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Крім того, у період, який охоплюється вимогами ОСОБА_1 про встановлення факту проживання із ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком до 17 січня 2002 року, що виключає можливість встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 18 березня 2000 року до 01 січня 2004 року. 
 
Отже, наведене дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність змісту та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справами, які наведені заявницею як приклад неоднакового застосування норм матеріального права.
 
Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року                                  у справі № 233/2021/19).
 
Посилання заявниці у касаційній скарзі на висновок, сформульований у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справі № 438/1673/13-ц, є безпідставними, оскільки в указаній справі Верховний Суд, залишаючи без змін рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимоги про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, виходив з того, що до правовідносин, які виникли до 01 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю подружжя. Наведене свідчить про те, що у справі № 755/457/17, про перегляд якої подано касаційну           скаргу, судами не порушено висновку, викладеного у постанові Верховного Суду                 від 12 серпня 2021 року у справі № 438/1673/13-ц.
 
Посилання заявниці у касаційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц не є підставою для відкриття касаційного провадження згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а може бути лише додатковим із загальних питань правозастосування.
 
Також, у касаційній скарзі як на підставу для оскарження судових рішень заявниця посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме: суди необґрунтовано відхилили клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частина третя статті 411 ЦПК України), а саме, про призначення комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи.  
 
Касаційна скарга подана у передбачений законом строк та з дотриманням вимог закону щодо форми та змісту.
 
За змістом частини сьомої статті 394 ЦПК України та відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі, в якій вирішує питання про витребування матеріалів справи. 
 
Враховуючи, що судом не встановлено підстав для залишення касаційної скарги без руху, відмови у відкритті касаційного провадження чи повернення касаційної скарги, зважаючи на те, що доводи касаційної скарги підлягають перевірці за матеріалами справи, отже наявні підстави для відкриття касаційного провадження та витребування матеріалів указаної вище справи.
 
Касаційне провадження у цій справі відкривається на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
Заявницею до касаційної скарги додано клопотання про зупинення дії рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
 
Вказане клопотання мотивовано тим, що не зупинення дії оскаржуваних судових рішень може призвести до реєстрації права власності на частину квартири за ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_5 та права щодо відчуження цієї частини квартири. 
 
За змістом частини восьмої статті 394 ЦПК України за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суд у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії.
 
Вирішуючи питання про зупинення виконання (дії) судового рішення, суд касаційної інстанції враховує необхідність у цьому, зокрема у разі ймовірності утруднення повторного розгляду справи внаслідок можливого скасування судового рішення, забезпечення збалансованості інтересів сторін, запобігання порушенню прав осіб, які брали участь у справі, та які не брали участі у справі, але рішенням суду вирішено питання про їхні права, свободи чи обов`язки.
 
Враховуючи те, що заявниця не навела належних доводів, за яких суд касаційної інстанції може зупинити дію оскаржуваних судових рішень, яким відмовлено у задоволенні позову, тому клопотання є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Відкрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солом`яна Лідія Василівна, ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності.
 
Витребувати із Дніпровського районного суду м. Києва матеріали вищезазначеної цивільної справи № 755/457/17.
 
Відмовити  ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про зупинення дії судових рішень.
 
Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в 10-денний строк з дня отримання ухвали.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     С. О. Погрібний