ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року
м. Харків
справа № 621/1318/21
провадження №22-ц/818/1860/22

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Тичкової О.Ю.,
суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Акціонерне товариство "Страхова компанія "Мега - Гарант" 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега - Гарант" на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 06 жовтня 2021 року, у складі судді Шахової В.В.,

УСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача на користь позивача 16692 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого та 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 02.11.2019 близько 17 год. 00 хв. на автодорозі "Харків - Павлоград" поблизу с. Таранівка відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій автомобіль марки ВАЗ 21093, р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок даної ДТП ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень загинув. З матеріалів кримінального провадження, смерть потерпілого настала на місці дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди, шкоду потерпілому було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого. Позивачка є дочкою загиблого ОСОБА_4 . В результаті ДТП їй спричинена моральна шкода, яка проявилася у душевних стражданнях та переживаннях у зв`язку із передчасною та трагічню втратою рідної людини. На час скоєння ДТП, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 " за спричинену шкоду майну, життю та/або здоров`ю третіх осіб була застрахована Акціонерним товариством "Страхова компанія "Мега - Гарант, відповідно до полісу АМ/5245113, що діяв станом на дату спричинення такої шкоди. Посилаючись на закон України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», представник позивачки просив стягнути 1/3 розміру страхового відшкодування, що в грошовому еквіваленті складає 16, 692 грн, тому що право на відшкодування моральнї шкоди має також син загиблого ОСОБА_5 та батько загиблого ОСОБА_6 .

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 06 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега - Гарант" на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , страхове відшкодування у розмірі 16692 (шістнадцять тисяч шістсот дев`яносто дві) грн 00 коп. Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що відомості за фактом ДТП внесені 03.11.2019 до ЄРДР №12019220000001572 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 286 КК України. Під час ДТП за участю автомобіля ВАЗ 21093 (р.н. НОМЕР_1 ) під керуванням водія ОСОБА_3 , в наслідок якої ОСОБА_4 помер від отриманих травм на місці дорожньо-транспортної пригоди підтверджується наявними в матеріалах справи копіями висновків експертів. Цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу ВАЗ 21093 (р.н. НОМЕР_1 ), на час ДТП була застрахована в Акціонерним товариством "Страхова компанія "Мега - Гарант", поліс № АМ/5245113. Суд зазначив, що потерпілій ОСОБА_1 , як кредитору, належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Вона вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав. Заперечення відповідача щодо необхідності надання вироку суду про притягнення винної у ДТП особи до відповідальності суд вважав необґрунтованими, оскільки згідно приписів ст. 1188 ЦК України та ст. 36 ЗУ « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вмна володільц джерела підвищеної небезпеки презюмуться. Тому суд зробив висновок про доведеність позовних вимог, та стягнув на відшкодуванняморальної шкоди складає 1/3 частину від 12 мінімальних розмірів заробітної плати, встановлених законодавством на день настання страхового випадку у розмірі 16 692 грн. 

Не погодившись з рішенням суду Акціонерне товариство "Страхова компанія «Мега - Гарант» подала апеляційну скаргу, якою просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким закрити провадження у справі, посилаючись на неправильне з`ясування судом обставин справи, що мають істотне значення, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував відсутність судового рішення , яким би було встановлено всі обставини ДТП, особу винну у вчинені ДТП, також вину особи у вчинені ДТП, питання щодо можливого відшкодування шкоди винною особою під час досудового розслідування або під час розгляду кримінального провадження. Зауважує, що саме це призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, та порушення норм процесуального права. Крім того, суд не врахував, що перебіг строку на прийняття рішення по справі та виплату страхового відшкодування в данному випадку припиняється і страховик не порушив вимог спеціального закону, а вимога позивача про виплату страхового відшкодування є передчасною. Крім того, відповідач фактично не порушив прав та законних інтересів позивача, оскільки не відмовляв у виплаті відшкодування та не пропустив строк прийняття рішення встановлений п. 36.2. ст.. 36 ЗУ « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Отже,апелянт уважає, що в даному випадку відсутній предмет спору, що є підставою для закриття провадження по справі. 

04.01.2022 надійшов відзив від ОСОБА_2 , який діє в інтересах позивачки. У відзиві представинк просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Посилався на те, що рішення суду ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства, враховано всі фактичні обставини справи, та вірно застосовані, як норми процесуального, так і матеріального права.

Зазнчає, що відповідачем порушено права позивача на отриманнявстановленого законом відшкодування завданої в результаті ДТП моральної шкоди. Страховик, в порушення п. 36.2. ст. 36 ЗУ ЗУ « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не прийняв рішення про відшкодування моральної шкоди на користь позивачки. Вказує на те, що посилання страховика на недоведеність вини водія забезпеченного транспортного засобу не звільняє його від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Відповідні висновки наведені в постанові Верховного суду від 01.07.2020 у справі № 554/858/19. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, окільки діє презумпція заподіювача шкоди. До такого висновку рийшов Верховний Суд у постанові від 05.06.2019 по справі № 466/4412/15-ц. Тому правильними є висновки суду першої інстанції, про те, що відсутність остаточного рішення у кримінальному провадженні не є підставою, що унеможливлює вирішення спору між сторонами щодо страхових виплат, оскільки шкода спричинена транспортним засобом в результаті ДТП відшкодовується незалежно від наявності чи відсутності в діях водія вини. Всупереч доводам апеляційної скарги, причинно-наслідковий зв`язок між ДТП та смертю ОСОБА_4 встанволено висновком судово-медичної експертизи. 

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 02.11.2019, приблизно о 17:15 в районі 23 км +700 м автодороги "Харків - Павлоград", автомобілем ВАЗ - 21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 , який рухався в с. Таранівка в напрямку смт. Первомайський Зміївського району Харківської області відбувся наїзд на велосипедиста ОСОБА_4 , який рухався в попутному для нього напрямку без освітлювальних приладів, внаслідок чого останній загинув на місці ДТП. 

Відомості за даним фактом внесено до ЄРДР за № 12019220000001574 за з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 286 КК України 03.11.2019 (а. с. 10).

Факт ДТП, яке сталося 02.11.2019 за участю автомобіля ВАЗ 21093 р.н. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3 , в наслідок якої ОСОБА_4 помер від отриманих травм на місці дорожньо-транспортної пригоди підтверджується копіями висновків експертів № 12-17/270-Зм/19 від 12.12.2019 та № 7/481СЕ-20 від 06.04.2020 та копією свідоцтва про смерть ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 виданого 05.11.2019 (а. с. 11 - 13, 14 - 17).

Згідно копії повідомлення про ДТП від 26.04.2020, яке подано до АТ "СК "Мега - Гарант" , позивач зазначає, що 02.11.2019, близько 17:00 години на автодорозі "Харків-Павлоград" поблизу с. Таранівка відбулась дорожньо-транспортна пригода, в наслідок ДТП ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень загинув ( а.с. 8).

Відповідно до копії заяви про страхове відшкодування, поданої відповідачу представником позивача ОСОБА_7 від 26.04.2020, останній просить здійснити страхову відшкодування по справі ОСОБА_4 в розмірі 16692 грн. (1/3 частки, що належить доньці загиблого) (а. с. 9).

На підтвердження родинних відносин позивачка надала копією свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 24.09.1988 та копію листа ВДРАЦС від 14.05.2020, в якому зазначено, що ОСОБА_1 уклала 11.02.2006 шлюб з ОСОБА_9 , відповідно до яких вбачається що загиблий ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 21-22).

Відповідно до копії поліса № АМ/5245113, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 , була застрахована в Акціонерному товаристві "Страхова компанія «Мега - Гарант» (а.с. 28).

З листа голови правління Акціонерного товариства "Страхова компанія «Мега - Гарант» № 15-05/2 від 15.05.2020 вбачається, що АТ "СК "Мега - Гарант" не заперечує, що ОСОБА_3 , повідомив страхову компанію про настання 02.11.2019 події ДТП за участю автомобіля ВАЗ 21093, р.н. НОМЕР_1 під його керуванням та ОСОБА_4 , та повідомлення про цей факт отримано відповідачем 11.11.2019. Також відповідачем зазначено, що в даний час він аналізує можливість визнання події ДТП, про яку повідомив ОСОБА_3 , страховим випадком за полісом АМ5245113 (а.с. 32).

Згідно з листом Таранівської сілької ради Зміївського району Харківської області № 466/02-18 від 18.05.2020 ОСОБА_4 проживав за адресою: АДРЕСА_1 разом із донькою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3., онукою ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4., сином ОСОБА_5 , зятем ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5., та батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6.( а.с. 23).

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон) є спеціальним нормативно-правовим актом та регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно з частиною 1 статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим.

За змістом статтей 9, 22-31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до ст. 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Дорожньо-транспортна пригода відповідно до визначення наведеного у законі це подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

Згідно п. 1.7 ст. 1 Закону, забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Згідно п. 1.4 ст. 1 Закону, особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України).

Між тим, відповідно до п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (ч.2 ст. 1168 ЦК України).

Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у п. 8 постанови від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Верховний Суд України 03.12.2014 року, при розгляді цивільної справи №6-183цс14 зробив правовий висновок, відповідно до якого законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку.

Крім цього, відповідно до ухвали Верховного Суду України від 19 жовтня 2011 року у справі №6- 208св10 під справою, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства мається на увазі справа, порушена у встановленому законом порядку, що розглядається відповідним судом. Порушення кримінальної справи органами досудового слідства не є підставою для зупинення провадження у справі.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на викладене, судова колегія, уважає, що суд першої інстанції встановивши, що в результаті ДТП, яке сталося за участі забезпеченого ПрАТ Акціонерне товариство "Страхова компанія «Мега - Гарант» транспортного засобу марки ВАЗ 21093, р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 загинув велосипедіст ОСОБА_4 , що не оспорювалось сторонами по справі, дійшов правильного висновку, що зазначена ДТП є страховим випадком і заподіяна позивачу, як доньці загиблого моральна шкода підлягає відшкодуванню.

Так, судовою колегвією встановлено також та не опорювалось сторонами по справі, що ОСОБА_1 є донькою загиблого ОСОБА_4 , та на підставі п. 27.3 ст. 27 Закону, з урахуванням кількості осіб, що мають право на відшкодування моральної шкоди після смерті ОСОБА_4 , вона має право на отримання відшкодування моральної шкоди в 1/3 частини від 12 мінімальних розмірів заробітної плати, встановлених законодавством на день настання страхового випадку.

Доводи апеляційої скраги відповідача, що він фактично не порушував прав та законних інтересів позивача, та не пропустив строк прийнятя рішення по виплаті вішкодування, оскільки судове рішення в кримінальному провадженні № 1219220000001574 за фактом скоєння ДТП ОСОБА_3 не прийнято та на теперішній час вину останього судом не встановлено, судова колегія відхиляє як не обгрунтоване, з таких підстав.

Згідно з пунктом 27.1. ст. 27 Закону страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до пункту 27.3. ст. 27 Закону страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Цим Законом не встановлено, що страхуванню підлягає кримінальна відповідальність особи, що керує чи володіє транспортним засобом, яка спричинила шкоду, а передбачено, що страховик відшкодовує майнову шкоду, завдану внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Обставин щодо відсутності підстав для здійснення страхового відшкодування у відшкодування моральної шкоди, що передбачені ст. 32, 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідачем доведено не було.

Відповідно до загальних норм відшкодування шкоди, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала (ст.1167,1187 ЦК України).

Відповідно до пункту 35.1. ст. 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Така заява подана відповідачу 26 квітня 2020 року.

Пунктами 36.1 і 36.2 ст. 36 Закону передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Згідно з абз. 5 пункту 36.2. ст. 36 Закону протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

З аналізу вказаних норм законодавства суд приходить до висновку, що обов`язок по прийняттю рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та здійснення виплати такого відшкодування, або ж прийняття рішення про відмову в проведенні такої виплати у відповідача виник з дня подання позивачем відповідної заяви про здійснення страхового відшкодування і повинен бути виконаний не пізніше ніж на 90 день з дня подання позивачем відповідної заяви.

В порушення наведених норм матеріального закону відповідач, отримавши інформацію про дорожньо-транспортну пригоду, не вчинив дій передбачених ст. 34 Закону і не встановивши підстав для відмови у прийняття такого рішення згідно ст. 37 цього Закону, не оспорюючи обставини страхового випадку і заявлені членом сім`ї загиблого (позивач являється донькою загиблого велосепидіста) вимоги про відшкодування моральної шкоди, рішення про здійснення страхового відшкодування не прийняв, як і не прийняв рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Питання вирішено у не визначений Законом спосіб призупинення розгляду заяви через відсутність на час розгляду заяви документального підтвердження вини особи, у зв`язку із не набранням законної сили судового рішення за результатом розгляду кримінальної справи.

Тому, доводи відповідача з приводу призупинення розгляду заяви позивача про виплату страхового відшкодування суд вважає неспроможними з огляду на те, що відповідно до преамбули Закону, він регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Статтями 5 Закону визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Оскільки наведеним матеріальним законом визначено правовий механізм врегулювання обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу із чітко визначеними правами і обов`язками страхувальника, водія застрахованого транспортного засобу, страховика, потерпілої особи, а у разі настання її смерті,- права і обов`язки членів її сім`ї; АТ «СК « Мега-Гарант після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду діяв неправомірно. А саме,  за  відсутності підстав для відмови  у прийнятті рішення про виплату страхового відшкодування у зв`язку із не встановленням винних дій водія застрахованого транспортного засобу, вчинив не передбачені Законом дії - призупинив розгляд заяви на виплату страхового відшкодування, чим фактично позбавив позивача права на отримання такої страхової виплати у строки, встановлені Законом. 

Оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення страхового відшкодування 26 квітня 2020 року, то обов`язок по прийняттю відповідного рішення та здійсненню страхової виплати виник у відповідача 25 липня 2020 року, тобто після спливу 90 днів з дня подання вказаної заяви. 

Отже, з урахуванням наведеного, судова колегія погоджується з висноками суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення моральна шкода в розмірі 16 692,00 грн.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки за встановлених судом обставин інші наведені апелянтом аргументи не є суттєвими.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають, фактично направлені на переоцінку доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега - Гарант" залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 06 жовтня 2021 року Харківського районного суду Харківської області від 8 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлений 10 лютого 2022 року.

Головуючий -                                                                      О.Ю. Тичкова

Судді -                                                             О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук