Справа № 338/35/21 
Провадження № 22-ц/4808/1655/21 
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л. М. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого  Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)
суддів:           Пнівчук О.В., Горейко М.Д.
секретаря          Петріва Д.Б.
з участю                представника Івано-Франківської обласної прокуратури
                        Верешка М.І.
       позивача         ОСОБА_1 його представника адвоката Халепи С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу керівника Івано-Франківської обласної прокуратури Хими Р.Р. на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2021 року та апеляційну скаргу представника Дежавної казначейської служби України Ціцюри Олександри Юріївни на додаткове рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Івано-Франківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
  Позовна заява мотивовано тим, що наказом начальника УМВС України в Івано-Франківській області № 28 о/с від 13 березня 2009 року призначений на посаду старшого оперуповноваженого сектора кримінальної міліції у справах дітей Богородчанського РВ УМВС України в Івано-Франківській області. 14 квітня 2011 року слідчим СВ прокуратури Івано-Франківської області порушено щодо нього кримінальну справу №327769 за ознаками складу злочинів, передбачених ч. 3 ст. 364, ч. 2 ст. 189 КК України. 21 квітня 2011 року слідчим СВ прокуратури Івано-Франківської області йому пред`явлено обвинувачення у вчиненні вищевказаних злочинів та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Надалі обвинувальний висновок у вказаній справі затверджений заступником прокурора Івано-Франківської області та справу направлено для розгляду по суті до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області. В ході розгляду справи в суді обвинувачення щодо нього було змінено прокурором та виключено з обвинувачення ч. 3 ст. 364 КК України. Постановою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2016 року кримінальна справа щодо нього за ч. 2 ст. 189 КК України повернута для проведення додаткового розслідування прокурору Івано-Франківської області. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд залишено без змін. 01 червня 2016 року до ЄРДР за №42016090000000098 внесено відомості про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України. 09 грудня 2019 року до прокуратури Івано-Франківської області з метою активізації слідства ним подано клопотання про проведення ряду слідчих (розшукових) дій, яке уповноваженими особами прокуратури було залишено без відповіді, що стало підставою для подання до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області скарги в порядку ст. 303,304 КПК України. Тільки за результатами розгляду даної скарги 24 грудня 2019 року дізнався про завершення 28 лютого 2019 року досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42016090000000098 у зв`язку з відсутністю в його діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України. 10 січня 2020 року він отримав від прокуратури Івано-Франківської області повідомлення №15-1910-18 від 19.12.2019 р. про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення, а 20 січня 2020 року отримав відповідь від прокуратури Івано-Франківської області про відмову у наданні постанови про закриття кримінального провадження №42016090000000098. Жодних повідомлень в порядку ст.111,112,135,136 КПК України про закриття кримінального провадження він не отримував. 30 березня 2020 року заступник прокурора Івано-Франківської області листом № 15-754-16 формально та безпідставно відмовив йому у здійсненні розрахунку відшкодування шкоди та роз`яснив право на звернення до суду з питання відшкодування шкоди. Оскільки під слідством та судом перебував з 14 квітня 2011 року по 10 січня 2020 року (моменту офіційного повідомлення за ст. 111, 112, 135, 136 КПК України про припинення кримінального переслідування і закриття кримінального провадження), що становить 105 місяців, вважає, що має право на відшкодування шкоди, яке виникає в силу прямої вказівки закону, а саме, ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Просить стягнути на його користь з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом безумовного списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України 1 000 000,00 (один мільйон) грн в якості відшкодування завданої немайнової (моральної) шкоди, 287 833,35 (двісті вісімдесят сім тисяч вісімсот тридцять три) грн 35 копійок відшкодування втраченого заробітку та 10 000,00 (десять тисяч) грн витрат на правничу допомогу.
Рішенням Богородчанського районного суду від 28 вересня 2021 року  позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 700000 (сімсот тисяч) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Богородчанського районного суду від 25 жовтня 2021 року  заяву позивача ОСОБА_1 про ухвалення рішення про судові витрати задоволено частково.
Ухвалено додаткове рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Івано-Франківської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7500,00 (сім тисяч п`ятсот) гривень шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України.
Не погоджуючись з рішенням суду керівник Івано-Франківської обласної прокуратури Хима Р.Р. подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення через недовденість обставин, що мають зачення для справи, тому просить постановити нове яким у задоволенні позову у заявленому розмірі відмовити. Зокрема, вказує, що прокуратурою Івано-Франківської області 14.04.2011 порушено кримінальну справу № 327769 стосовно ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених ч. З ст. 364, ч. 2 ст. 189 КК України. Того ж дня постановою слідчого з особливо важливих справ слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 21.04.2011 ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. З ст. 364, ч. 2 ст. 189 КК України. Разом з тим, при здійсненні досудового розслідування ОСОБА_1 не затримували, відсторонення його від посади не проводилось. Під час судового розгляду прокурором, який підтримував обвинувачення, 20.07.2014 винесено постанову про зміну обвинувачення ОСОБА_1 шляхом виключення із обвинувачення ч. З ст. 364 КК України. Разом з тим, прокурором у кримінальному провадженні прокуратури Івано-Франківської області 02.06.2016 винесено постанову щодо скасування постанови про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого від 21.04.2011. У ході досудового розслідування, яке проводилось слідчим відділом прокуратури області, повідомлення про підозру у вчиненні злочину ОСОБА_1 не вручалось, запобіжний захід щодо нього не обирався. Зокрема вказує, що будь-яких обставин, які б свідчили про протиправність дій уповноважених органів щодо незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, відсторонення від посади, ОСОБА_1 не наведено та документально не підтверджено. Після повернення кримінальної справи судом на додаткове розслідування запобіжний захід ОСОБА_1 у кримінальному провадженні не обирався, йому не повідомлялось про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, постанова про притягнення його в якості обвинуваченого скасована, а тому статусу підозрюваного в ОСОБА_1 не було, що підтверджується ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 04.05.2020 (справа № 344/5242/20). Будь-яких заходів забезпечення кримінального провадження до ОСОБА_2 у період з 01.06.2016 по 28.02.2019 не вживалось, а слідчі дії та процесуальні рішення уповноважених органів протиправними не визнавались. Водночас фактично в порушення вимог ч. З ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» судом розраховано розмір заподіяної шкоди з моменту винесення постанови про порушення кримінальної справи до часу, коли ОСОБА_1 дізнався про факт закриття кримінального провадження - 10 січня 2020 року, що на 12 місяців перевищує реальний час перебування його під слідством тому судом не може бути враховано. Таким чином, при винесенні оспорюваного рішення судом першої інстанції допущено неправильне застосування ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», порушення ч. ч. 2, 4, 5 ст. 263 ЦПК України, що у відповідності до положень ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування.
10.11.2021 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу в якому доводи апеляційної скарги заперечує, вважає рішення першої інстанції законним, обґрунтованим та винесеним з дотриманям норм матеріального та процесуального права. Разом з тим, вважає, що суд визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто, цей розмір у будь якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд з`ясував усі доводи позивача щодо обгрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, врахувавши при цьому засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Тому апеляційна скарга прокурора, подана формально, являється необгрунтованою і навіть не логічною.
Не погоджуючись з додатковим рішенням Богородчанського районного суду від 25 жовтня 2021 року представник Державної казначейської служби України Ціцюра О.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного додаткового рішення з постановленням нового, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зокрема, позивач в своїй позовній заяві просить стягнути кошти за надання юридичної допомоги. Однак вважає таку вимогу безпідставною, виходячи з того, що юридична допомога є правом, а не обов`язком для сторони. Тобто суд попередньої інстанції помилково прийшов до висновку, що кошти за надання правової допомоги адвокатом при розгляді справи слід стягувати з відповідного казначейського рахунку. Суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями дійсності та співмірності необхідних і достатніх витрат, а також розумності їх розміру. Також, вказують на тому, що справа № 338/35/21 належить до справ незначної складності, а тому, визначений адвокатом гонорар, є завищеним та неспівмірними із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг).
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні представник Івано-Франківської прокуратури підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити цю скаргу.
ОСОБА_1 та його представник заперечили доводи апеляційної скарги, рішення суду у справі вважають законним та обґрунтованим.
Представник Дежавної казначейської служби України у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності. 
Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав. 
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, суд першої інстанції виходив з того, що  оцінюючи обставини справи, ОСОБА_1 на підставі необґрунтованого обвинувачення фактично на довгі роки слідства та судового розгляду втратив свою репутацію, що особливо дошкуляло йому, оскільки він до того протягом більше 14 років був працівником правоохоронного органу. Перспективи продовження успішної кар`єри у поліції змінились на статус особи, що сама обвинувачується у скоєнні злочинів. Позивач був обмежений у вільному виборі місця знаходження та поведінки, оскільки відносно нього було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, змушений був змінити звичний для нього спосіб життя та праці, протягом багатьох років витрачати час та зусилля на доведення своєї невинуватості, що завдало йому чималих моральних страждань. Крім того, внаслідок неможливості продовжувати роботу за фахом, який здобув, втратив засоби для існування. На підставі цього, суд першої інстанції вказав що період перебування під слідством та судом за загальним правилом слід рахувати з дати винесення постанови про порушення кримінальної справи до моменту закриття кримінального провадження. Стосовно ОСОБА_1 кримінальна справа була порушена 14 квітня 2011 року, а кримінальне провадження закрито 28 лютого 2019 року. Таким чином вказаний період склав 7 років 11 місяців і 14 днів. Однак позивач не безпідставно вважає, що зазнавав порушення своїх прав і надалі, оскільки до 10 січня 2020 року не отримував повідомлення про закриття кримінального провадження. Про прийняте 28 лютого 2019 року рішення, яким закрито кримінальне провадження, не знав, тому ще у грудні 2019 року подавав скарги на дії слідчого та прокурора до слідчого суді. Крім того, суд відзначив, що запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд був скасований за скаргою ОСОБА_1 слідчим суддею лише 15 червня 2021 року. До облікових даних МВС станом на червень 2021 року не внесена інформація про закриття кримінального провадження, відтак ОСОБА_1 і надалі отримує довідки про судимість без відображення реабілітуючих даних та зазнає моральної шкоди.
Задовольняючи частково заяву позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про судові витрати суд першої інстанції виходив з того, що при ухваленні рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково не було вирішено питання про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу. Враховуючи обсяг виконаних робіт адвокатом, співмірність заявленого розміру витрат обсягу наданих послуг, зважаючи на те, що адвокат Халепа С.В. в ході розгляду справи брав участь у двох судових засіданнях, які відбулися 14 травня 2021 року та 12 серпня 2021 року, з урахуванням можливості розподілу не тільки фактично оплачених витрат, а й тих, які тільки мають бути сплачені, суд дійшов висновку, що на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7500,00 грн.
Ухвалене судом першої інстанції рішення в основному відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
   Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 14 квітня 2011 року було порушено стосовно ОСОБА_1 кримінальну справу №327769 за ознаками складу злочинів, передбачених ч. 3 ст. 364, ч. 2 ст. 189 КК України (а.с. 19) та постановою слідчого від 14 квітня 2011 року до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (а.с. 20 - 21).
Постановою слідчого від 13 травня 2011 року накладено арешт на майно - квартиру АДРЕСА_1 (а.с.22-23). Згідно витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 28 квітня 2020 року, арешт на квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , накладений вищевказаною постановою, не знятий та продовжує діяти (а.с. 24).
Обвинувальний висновок у кримінальній справі № 327769 по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч.3 ст. 364, ч.2 ст. 189 КК України затверджений 30 травня 2011 року заступником прокурора Івано-Франківської області (а.с.25). В ході розгляду справи в суді обвинувачення щодо нього було змінено прокурором та виключено з обвинувачення ч. 3 ст. 364 КК України.
Постановою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2016 року кримінальну справу щодо ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 189 КК України повернуто прокурору Івано-Франківської області для проведення додаткового розслідування. Міру запобіжного заходу відносно підсудного ОСОБА_1 залишено без змін - підписку про невиїзд (а.с. 32-36).
01 червня 2016 року прокуратурою Івано-Франківської області внесено відомості до ЄРДР за №42016090000000098 про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України (а.с. 46).
Постановою старшого слідчого в ОВС СВ прокуратури Івано-Франківської області від 28 лютого 2019 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №42016090000000098 від 01 червня 2016 року, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діяннях старшого оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей Богородчанського РВ УМВ України в Івано-Франківській області ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України (а.с.47-50).
Наказом начальника УМВС України в Івано-Франківській області № 297 від 18 квітня 2011 року, за наслідками дисциплінарного провадження, ОСОБА_1 за грубе порушення ст. 7 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ» від 22 лютого 2006 року, Кодексу честі працівника органів внутрішніх справ України та Етичного кодексу працівника органів внутрішніх справ України звільнений з органів внутрішніх справ України згідно з п. 66 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» за дискредитацію. Підставою здійснення перевірки за фактом порушення службової дисципліни старшим оперуповноваженим сектора кримінальної міліції у справах дітей Богородчанського РВ УМВС майором міліції ОСОБА_1 стало порушення 14 квітня 2011 року прокуратурою Івано-Франківської області кримінальної справи №327769 за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 364, ч. 2 ст. 189 КК України. Наказом начальника УМВС України в Івано-Франківській області № 39 о/с «По особовому складу» від 21 квітня 2011 року майора міліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей Богородчанського РВ УМВС звільнено згідно із Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за ст. 66 (за дискредитацію) з 21 квітня 2011 року (а.с. 37-39).
 09 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Івано-Франківської області з клопотанням про проведення ряду слідчих дій (а.с. 40).
16 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області скаргу в порядку ст. 303,304 КПК України (а.с.41).
19 грудня 2019 року за № №15-1910-18 ОСОБА_1 прокуратурою Івано-Франківської області направлено відповідь на його звернення з питань досудового розслідування у кримінальному провадженні №42016090000000098, яким повідомлено, що вказане кримінальне провадження 28 лютого 2019 року закрито на підставі п.2.ч.1 ст. 284 КПК України (а.с.43).
Досудове розслідування у кримінальному провадженні тривало з 28 квітня до 19 серпня 2015 року (5 місяців), з 19 жовтня 2015 року до 26 січня 2016 року (4 місяці), з 14 листопада 2016 року до 23 серпня 2018 року (22 місяці), всього 31 місяць.
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких відокремлено посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме   у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). 
Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.
Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону).
Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі   № 6-2203цс15 вказано, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі  № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «…моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості…».
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19),                       у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 14 квітня 2011 року (дата постанови про порушення кримінальної справи) до 28 лютого 2019 року (дата про закриття кримінальне провадження), тобто 7 років 11 місяців і 14 днів, та застосувавши приписи частини третьої статті 13 Закону, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно визначати з розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 6 000,00 грн, встановленого законом на момент розгляду справи, і становить в сумі 700 000 грн (95 місяців х 6 000 грн). 
У зв`язку з цим суд відхиляє доводи апеляційної скарги керівника Івано-Франківської обласної прокуратури про те, що судом першої інстанції на 12 місяців збільшено тривалість перебування позивача під слідством та судом внаслідок чого збільшено розмір морального відшкодування, оскільки спростовується доказами, які містяться у матеріалах справи.
Крім цього, встановлення періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року   у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
У цій справі, суд першої інстанції дійшов висновку про визначення моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом, та встановили такий розмір на рівні 700 000,00 грн з урахуванням обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебування позивача під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, погіршення стану здоров`я, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди в сумі  700 000,00 грн, оскільки такий висновок зроблений з урахуванням засад розумності, справедливості та доведеності факту незаконного перебування позивача під слідством і судом протягом значного терміну. 
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Щодо доводів апеляційної скарги ДКС України про незаконне стягнення з Державного бюджету України коштів за надання правничої допомоги та завищення розміру такої допомоги шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, то вони підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу та проведенням експертизи.
Зі змісту статті 58 ЦПК України слідує, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (само представництво) та (або) через представника.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Так, у відповідності до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Сергія Халепи» в особі керуючого бюро Халепи С.В. 05 травня 2020 року укладено договір про надання правової допомоги №1/05-20, предметом якого є надання клієнту правової допомоги у справі про відшкодування шкоди заподіяної внслідок кримінального преслідування. 
В пункті 1 Додатку № 1 до Договору № 1/05-20 від 05 травня 2020 року зазначено, що відповідно до підпункту 4.1. Договору розмір оплати за правову допомогу встановлено за погодженням між сторонами і складає 10 000,00 грн, без врахування витрат адвоката на прибуття до суду з м. Києва. Клієнт зобов`язався сплатити не менше 30% від суми до моменту подання позову до суду, інша сума (70%) та витрати на прибуття сплачуються клієнтом після вступу судового рішення (остаточного) в законну силу. 
 Позивачем, на виконання вимог ч.1 ст. 134 ЦПК України, подано суду попередній розрахунок витрат на правову допомогу, який міститься в позовній заяві. Очікувана вартість судових витрат по забезпеченню представництва інтересів позивача зазначалась на рівні 53 000,00 грн.
На виконання Договору про надання правової допомоги № 1/05-20 від 05.05.20 р. позивач ОСОБА_1 сплатив адвокатському бюро Сергія Халепи 24 липня 2020 року 700,00 грн, 26 вересня 2020 року - 1650,00 грн, 30 жовтня 2020 року - 500,00 грн, 06 грудня 2020 року - 1500,00 грн, всього на загальну суму 3650,00 грн, що підтверджується дублікатами квитанції АТ КБ «ПриватБанк», наданих позивачем.
Адвокатським бюро «Сергія Халепи» надано клієнту ОСОБА_1 послуги на загальну суму 10 000,00 грн, що зазначено у акті виконаних робіт за надання правової допомоги по цивільній справі № 338/35/21, з яких 7500,00 грн (участь адвоката у трьох судових засідання 2500,00 грн х 3), узгодження правової позиції 500,00 грн (500,00 х 1 год); вивчення практики, проведення аналізу перспектив вирішення справи 1000,00 грн (500,00 х 2 год); підготовка та подання позовної заяви 1000,00 грн.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого само врядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції від 30 січня 2013 року) (далі - Порядок).
Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.
Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
       За приписами статті 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.
Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться Державним казначейством України за рахунок Державного бюджету України.
Отже, доводи апеляційної скаги про завищений розмір правничої допомоги спростовується вищезазначеними доказами та відповідає вимогам ст..137 ЦПК України. 
Положеннями статті 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4і 5статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету (зокрема: заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій; сум, сплачених громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральної шкоди).
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема. і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 рокуу справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).
Відповідно до пункту 4 Положення про ДКС України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.
Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави,ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).
Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/12383/17 (провадження № 61-12864св19); від 08 вересня 2021 року у справі № 751/7182/19 (провадження № 61-12426св20).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
       Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що резолютивні частина оскаржуваного судового рішення підлягає зміні шляхом виключення визначення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися, та виду рахунку, з якого має бути здійснено списання, оскільки суперечить частини першої статті 170 ЦК України.

Керуючись ст.ст.133,141, 270, 374,376,368,381, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги керівника Івано-Франківської обласної прокуратури Хими Р.Р. та представника Дежавної казначейської служби України Ціцюри Олександри Юріївни задовольнити частково.
Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2021 року та додаткове рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2021 року змінити виклавши їх резолютивні частини в такій редакції.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 700 000 грн (сімсот тисяч) у відшкодування моральної шкоди та 7 500 грн (сім тисяч п`ятсот гривень) за надання правичої допомоги.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст складено 23 грудня 2021 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк 
                                                               М.Д.Горейко
О.В.Пнівчук