ПОСТАНОВА 
Іменем України

20 січня 2022 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 405/7910/20
провадження № 22-ц/4809/171/22 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,
за участю секретаря судового засідання Завітневич О.І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідачі – ОСОБА_2 ;
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору – управління Державного архітектурно-будівельного контролю Кропивницької міської ради, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Кропивницької міської ради;
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 жовтня 2021 року у складі судді Іванової Л.А.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заявника
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про знесення самочинно збудованого нерухомого майна, поділ земельної ділянки. 
В обґрунтування позову зазначала, що їй, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 19 грудня 2014 року Кіровоградською міською державною нотаріальною конторою за р.№ 2-610, на праві спільної часткової власності, належить Ѕ частка житлового будинку під номером АДРЕСА_1 . Інша Ѕ частка зазначеного житлового будинку за вказаною адресою належить ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою 06.04.1981 за р.№1-452. 
Вказаний житловий будинок розташований на спільній земельній ділянці площею 0,0612 га, кадастровий номер 3510100000:42:370:0062, переданій для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), право власності на яку виникло на підставі рішення міської ради міста Кропивницький від 07.05.2019, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 24.05.2019 за номером запису 31748699.
Позивач зазначала, що відповідач без узгодження будівництва з органами державного архітектурно-будівельного контролю, затвердження проектно-кошторисної документації і отримання документу, який посвідчує право на виконання робіт та без згоди і всупереч забороні співвласника ОСОБА_3 (попереднього власника) та її, здійснила самовільне будівництво споруд, а саме: 
- добудувала кімнати та другий поверх, визначений як прибудова літ. «А1» до житлового будинку, який є їх спільною частковою власністю, на відстані лише 15-ти сантиметрів від її будівель літ. «Д», «Д1» (без відступу 3-х метрів від будівель, відповідно до будівельних норм ДБН Б.2.12 2019), а також другий поверх прибудови, здійснений на спільній стіні будинку; 
- підпірну кам`яну стіну «N» (без відступу 3-х метрів від межі та будівель, відповідно до будівельних норм ДБН Б.2.12.2019); 
- огорожу «N1, N2, N3» - цегляний паркан з залізними воротами та калиткою висотою 2, 5 м, довжиною 8, 58 м. та з шириною 3, 57 м., за «червоною лінією», збільшивши за рахунок вулиці своє подвір`я; 
- сарай літ. «Ж» на межі земельної ділянки (без відступу 3-х метрів від межі, відповідно до будівельних норм ДБН Б.2.12 2019). 
Позивач вважає, що самочинне будівництво вказаних об?єктів відповідачем було здійснено з істотними порушеннями державних, архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, пожежних норм і правил, що підтверджується листами Управління ДАБК від 09.11.2020 №01-46/387 та №01-46/388, що свідчить про порушення законодавства України та підлягає знесенню.
Крім того, зазначала, що житловий будинок був побудований у 1950 році, є дерев`яно-мазаний та обкладений цеглою, фундамент - цегла, перекриття – дерево, тому є ненадійним, а самочинне будівництво об`єктів відповідача є небезпечним та призводить до руйнування стін та стелі та інших споруд, а саме: до просідання фундаменту, провисання стелі в кімнатах, появи тріщин в стінах будинку, сараїв, літньої кухні; пошкодження даху призвело до мокріння стін та появи грибків; дощова вода підтоплює та розмиває фундамент і стін будинку та сараїв, руйнує та затоплює погріб; під тиском вказаних самочинно збудованих об`єктів з`явилися тріщини на бетонному дворі та будівлях, що свідчить про зсув грунту; доступу до задньої стіни сараїв «Д», «Д1» немає (відстань між будівлями менше 15 см) і вони руйнуються від дощової води та пацюків так як вони дерев`яно – мазані і можливості їх ремонтувати немає; огорожа «N1, N2, N3» - цегляний паркан з залізними воротами та хвірткою висотою 2, 5 м, довжиною 8, 58 м та з шириною 3, 57 м за «червоною лінією» заважає освітленню, вентиляції та відводу дощової води від будинку, а також під`їзду пожежної машини до будинку у разі виникнення пожежі. 
Окрім того, відповідачем зведено прибудову «А1» та кам`яну стіну, зазначену в технічному паспорті підпірною стіною «N4» приблизно висотою 5 м, довжиною 10 м, яка є дуже важкою і складена з природного каменю товщиною 1-2 м, що також побудована впритул до сараїв «Д», «Д1» (відстань між будівлями менше 15 см), та які (прибудова «А1» та кам`яна стіна «N4» затримують дощову воду, сприяють затопленню сараїв та погребу і спричиняють зсув ґрунту.
Позивач вважає, що здійснене відповідачем самочинне будівництво вказаних вище об`єктів порушує її права та охоронювані законом інтереси, як співвласника житлового будинку та спільної земельної ділянки і які підлягають захисту шляхом знесення самочинного будівництва, що на її переконання, є єдиним і ефективним способом захисту.
Також зазначала, що у спільній сумісній власності з відповідачем перебуває земельна ділянка загальною площею 0,0612 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . З метою вільного володіння, користування та розпорядження своєю власністю, вважає необхідним визначити Ѕ частину належної їй земельної ділянки, при цьому, у добровільному порядку врегулювати питання щодо поділу земельної ділянки відповідач не бажає, однак, оскільки, вони є учасниками спільної сумісної власності та, відповідно, мають право вимагати виділення належних кожному Ѕ частини зі складу земельної ділянки, так як попередньо визначено рівність їх земельних часток, а саме: по Ѕ частині, що не суперечить нормам ст.ст.370, 364 ЦК України та ч.5 ст.89 ЗК України.
Посилаючись на зазначені обставини просила усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом зобов`язання  ОСОБА_2  знести (демонтувати) самочинно збудоване нерухоме майно: другий поверх, визначений як прибудова літ. «А1», сарай літ. «Ж», підпірну кам`яну стіну «N4», паркан N1, N2 та N3 до житлового будинку під номером АДРЕСА_1  та поділити земельну ділянку, загальною площею 0,0612 га, кадастровий номер 3510100000:42:370:0062, передану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), розташовану в  АДРЕСА_1 , визначивши, що її частка становить Ѕ частину зазначеної земельної ділянки. 
Короткий зміст судового рішення
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
       Не погодившись з рішенням суду, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести (демонтувати) самочинно збудоване нерухоме майно та ухвалити в цій частині нове рішення, яким дану позовну вимогу задовольнити.
В апеляційній скарзі позивач зазначила, що залишаючи без задоволення її позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вона не надала суду будь-яких доказів, що самочинне будівництво об`єктів відповідачем призводить до руйнування стін та стелі будинку та інших її споруд. Вважає такі висновки суду незаконним та необґрунтованими.
Зокрема, позивач в апеляційній скарзі вказала доводи тотожні тим, які зазначались нею в позовній заяві. ОСОБА_1 , посилаючись на ст.ст. 356, 358, 376, 391 ЦК України, заперечувала проти визнання права власності на нерухоме майно за відповідачем, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на земельній ділянці, співвласником якої він є.
Вважає, що є всі правові підстави для висновку про порушення відповідачем її права власності на землю, а оскільки самочинно збудоване нерухоме майно про знесення якого йдеться в позові, було здійснене відповідачем, тому обов`язок по знесенню самочинно збудованого нерухомого майна має покладатись на відповідача.
В частині вирішення судом позовної вимоги про поділ земельної ділянки, рішення суду не оскаржується.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача – ОСОБА_4 зазначила, що вважає рішення суду постановленим з урахуванням вимог чинного матеріального та процесуального права. Зауважила, що незважаючи на неодноразові роз`яснення позивачу стосовно можливості призначити експертизу, жодних клопотань про призначення судової експертизи по справі для підтвердження нібито руйнування її майна та причин та часу виникнення тріщин, від позивача до суду першої інстанції не подавалось.
Крім того, позивач звернулась до суду 09.12.2020 року з позовом про знесення самочинно збудованого нерухомого майна, поділ земельної ділянки, в судовому засіданні 28.05.2021 позивач повідомила, що на момент отримання свідоцтва про право власності за заповітом № 2-610 від 19.12.2014 року спірне будівництво було здійснене, з того часу нічого не будувалось, сама вона фактично проживає та зареєстрована за іншої адресою, тому перешкоди в користуванні майном відсутні.
Просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. 
Суд першої інстанції встановив такі обставини
Житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності розмірі по Ѕ частці кожному, а саме:позивачу ОСОБА_1 Ѕ частка зазначеного будинку з господарсько-побутовими будівлями на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 грудня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Кіровоградської міської державної нотаріальної контори №1Нікітенко О.В., зареєстровано в реєстрі за №2-610) та відповідачу ОСОБА_2 Ѕ частка зазначеного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Кіровоградською державною нотаріальною конторою 06 квітня 1981 року, зареєстровано в реєстрі за №1-452.
Зазначене речове право позивача ОСОБА_1 на Ѕ частку житлового будинку по АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності: 8152823 від 19.12.2014 року, вид спільної власності: приватна спільна часткова; підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 2-610, виданий 19.12.2014 року, видавник: Кіровоградська міська державна нотаріальна контора №1).
Крім того, позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, на підставі рішення міської ради міста Кропивницького «Про передачу у спільну сумісну власність земельних ділянок громадянам» №2530 від 07 травня 2019 року, належить земельна ділянка, кадастровий номер 3510100000:42:370:0062, площею 0, 0612 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зазначене речове право зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером №31748699 від 24.05.2019 року.
Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленим станом на 09 жовтня 2018 року ОКП «Кіровоградське ООБТІ» на замовлення позивача ОСОБА_1 , наявні наступні споруди: літ. «АА1а1а2» житловий будинок; Б, З - літня кухня; Г. Н – вбиральня; Ж, Д – сарай; Ж1 – погріб; с – сходи; N-N3 – огорожа; N4 – підпірна стіна; + - колонка; к – ганок; І, ІІ – вимощення, М – вигрібна яма. Загальна площа земельної ділянки – 648, 8 кв.м (норма за рішенням №306-в від 23.08.1965 року – 600, 0 кв.м). Збудовано самочинно: прибудова літ. «А1» та сарай літ. «Ж».
Згідно з технічним паспортом № НОМЕР_1 на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , виготовленим станом на 24 липня 2020 року ФОП ОСОБА_5 на замовлення ОСОБА_2 , самочинно збудовано прибудову літ. «А1» та сарай літ. «Ж». Відповідно до примітки: загальну площу по житловому будинку літ. АА1а1а2 рахувати 66, 0 кв.м, житлову площу рахувати 29, 9 кв.м, решта, - самочинно збільшена (власник ОСОБА_2 ). 
30 липня 2020 року відповідач ОСОБА_2 звернулася з заявою до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю міської ради міста Кропивницький, яка зареєстрована за вх.№0008376 від 03 серпня 2020 року, про прийняття об`єкта в експлуатацію: реконструкція житлового будинку з будівництвом прибудови літ. «А1», будівництво сараю літ. «Ж» по АДРЕСА_1 .
Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю міської ради міста Кропивницький, відповідно до норм Порядку №158, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03.07.2018 року, 11 серпня 2020 року було зареєстрована Декларація за №КД 161200811655 про готовність об`єкта до експлуатації (реконструкція житлового будинку з будівництвом прибудови літ. «А1», будівництво сараю літ. «Ж» по АДРЕСА_1 , відповідно до норм Порядку №158, замовник ОСОБА_2 . В Розділі «Інформація про об`єкт» зазначено: реконструкція житлового будинку з будівництвом прибудови літ. «А1», будівництво сараю літ. «Ж» по АДРЕСА_1 , початок будівництва: травень, 2009 року – закінчення будівництва: листопад, 2011 року, загальна площа будівлі – 101, 10 кв.м., вид будівництва: реконструкція.
Наказом Управління Державної архітектурно-будівельного контролю міської ради міста Кропивницького «Про анулювання реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації» №19-0 від 01 жовтня 2020 року відповідно до п.10 Порядку, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03.07.2018 року №158 «Про затвердження Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, у зв`язку з виявленням наведених недостовірних даних зареєстрованій декларації про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція житлового будинку з будівництвом прибудови літ. «А1» , будівництво сараю літ «Ж» по АДРЕСА_1 , - вважати анульованою реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 11.08.2020 року №КД161200811655 на об`єкт «Реконструкція житлового будинку з будівництвом прибудови літ. «А1» , будівництво сараю літ «Ж» по АДРЕСА_1 , замовник ОСОБА_2 .
Реєстраційний номер документу про скасування Декларації про готовність до експлуатації об`єкта в Реєстрі будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва серії КД №221201001277 від 01.10.2020 року.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтримала апеляційну скаргу, представник відповідача заперечила проти її доводів.
Інші особи, які приймають участь у справі, які були належним чином повідомленими про місце, час та дату розгляду справи в судове засідання апеляційного суду не з`явилися.
Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна, тому рішення суду переглядається апеляційним судом лише в цій частині. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належних доказів того, що наявність спірного будівництва під літ. «А1» та літ. «Ж» за адресою: АДРЕСА_1 порушує права позивача, з врахуванням використання усіх передбачених законодавством України заходів щодо зобов`язання проведення перебудови, неможливості проведення відповідної перебудови або відмови відповідача у проведенні перебудови шляхом приведення будинку у відповідність до норм ДБН - позивач не надала. Позовні вимоги заявлені позивачем саме в контексті знесення самочинного будівництва, які, на переконання суду є передчасними.
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає правовим позиціям Верховного Суду щодо правозастосування у подібних правовідносинах.
Звернувшись до суду із позовом позивач посилалася на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні належними їй на праві власності земельною ділянкою і розташованими на ній господарськими будівлями і спорудами внаслідок здійснення самовільного будівництва будівель та споруди, а саме: кімнати та другого поверху, сараю, підпірної кам`яної стіни, паркану до житлового будинку АДРЕСА_1 , тому вважала, що її право підлягає захисту саме шляхом знесенням самочинного будівництва, що на її переконання, є єдиним і ефективним способом захисту.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з вимогами статті 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про знесення самочинного будівництва нерухомого майна. Право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.
Частиною першою статті 376 ЦК України визначено, що самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.
У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).
Відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю.
Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.
Розглядаючи зазначений позов відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, слід встановити, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.
Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.
Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.  
Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Сам по собі факт здійснення відповідачем самочинного будівництва, не є підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання пункту 1 ч. 7 ст. 376 ЦК України.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 липня 2018 року у справі 462/469/14-ц.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п.п.22, 23, 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов`язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК). Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.
При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з`ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.
У необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує зокрема тим, що самочинне будівництво об`єктів відповідача є небезпечним та призводить до руйнування стін та стелі її будинку та інших споруд. 
При цьому, клопотань про призначення відповідних експертиз для отримання експертного висновку і встановлення факту просідання фундаменту, появи тріщин в стінах та пошкодження даху будинку позивача із-за того, що ОСОБА_2 збудувала на сумісній стіні другий поверх свого будинку, та щодо можливості та способів перебудови самочинного будівництва позивачем не заявлялося, та як відзначено судом першої інстанції, позивач вважала недоцільним та непотрібним проведення у справі будь-яких технічних та інших експертиз (а.с.56-59).
Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред`явила позов про знесення самочинного будівництва (частина сьома статті 376 ЦК, частина перша статті 81 ЦПК).
Слід також зазначити, що з позовними вимогами про проведення перебудови належного відповідачу об`єкта самочинного будівництва у даній справі позивач до суду не зверталися.
Також не ґрунтуються на доказах і вимоги позивача щодо самовільного будівництва відповідачем без згоди на те іншого співвласника на спільній земельній ділянці, оскільки, як убачається з технічного паспорту № НОМЕР_1 на будинок садибного типу по АДРЕСА_1 всі будівельні роботи були здійснені відповідачем до 2015 року, при цьому, приватизація земельної ділянки та передача її у спільну сумісну власність сторонам у справі була проведена на підставі рішення Міської ради Кропивницького № 2536 від 07 травня 2019 року за їхніми заявами, тобто після проведення реконструкції житлового будинку та інших будівель, що свідчить відсутність на час здійснення будівництва спору між сторонами.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю. 
Доводи апеляційної скарги стосовно невідповідності рішення суду фактичним обставинам справи, незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1 – 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Данилюк Н.В. стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. 
На підтвердження витрат відповідача на професійну правничу допомогу до відзиву адвокатом додано ордер серія КР № 130531 на надання правової допомоги; копію договору про надання правничої допомоги № б/н від 15.12.2021, квитанцію № б/н від 15.12.2021 про сплату ОСОБА_2 10 000 грн; розрахунок суми гонорару за надану правничу (правову) допомогу (а.с. 201-205).
В пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін».
У додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) вказано, що: «суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг».
При визначенні суми відшкодування витрат відповідача на професійну правничу допомогу колегія суддів виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін і вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача 2000 грн на відшкодування витрат відповідача на професійну правничу.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.
Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 жовтня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 гривень.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 24 січня 2022 року.

Головуючий суддя                                                         А.М. Головань

Судді                                                                                 О.Л. Карпенко

                                                                                         С.І. Мурашко