ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

31 березня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 280/9300/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року (суддя Татаринов Д.В., повний текст складено 03.12.2021) у справі №280/9300/21 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-
                                              
                                                 в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району щодо нарахування та виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району нарахувати та виплатити позивачу недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2021 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що він перебуває на обліку в Управлінні як особа з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, а тому відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України від    22 жовтня 1993 року   № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"  (далі - Закон    № 3551-XII) має право на отримання разової грошової допомоги, що виплачується щорічно до 5 травня. Проте, у квітні 2021 року відповідач здійснив йому виплату грошової допомоги до 5 травня в розмірі меншому, ніж встановлено названим Законом. За позицією позивача після прийняття 27.02.2020 Конституційним Судом України рішення №3-р/2020 він набув право на отримання грошової допомоги до 5 травня в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, як то передбачено ч. 5 ст. 13 Закону № 3551-XII. З цих підстав він звертався до відповідача із заявою про перерахунок та виплату недоплаченої суми допомоги, однак отримав відмову.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №3-р/2020 від 27.02.2020, безпідставно не виплачено позивачу разову грошову допомогу до 5 травня за 2021 рік як особі з інвалідністю ІІ групи у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком відповідно до приписів
статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати. В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що спірна грошова допомога виплачена позивачу в квітні 2021 році у розмірі, визначеному Постановою КМУ від 08.04.2021 №325.  Скаржник, з посиланням на приписи БК України, зауважує, що Управління не має власних коштів, а є лише розпорядником бюджетних коштів. Наголошує, що управління виконує лише функцію виплати допомоги (тобто перерахування коштів на розрахунковий рахунок банківської установи, де особа отримує пенсію), а не встановлює її розмір. Виплата допомоги в більшому розмір призведе до факту нецільового використання бюджетних коштів.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 22.11.2018, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни.
У 2021 році позивач отримав щорічну разову грошову допомогу до 05 травня 2021 року у розмірі 3906,00 грн.
Позивач звернувся до відповідача із заявою від 31.08.2021 про нарахування та виплату недоплаченої суми разової грошової допомоги до 5 травня у 2021 році у розмірі, встановленому статтею 13 Закону  № 3551-XII, а саме 8 мінімальних пенсій за віком.
Листом за №Б-669 від 09 вересня 2021 року Управління повідомило позивача, що виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у 2021 році здійснена у розмірі, встановленому Постановою №325. При виплаті грошової допомоги Управління діяло у межах свої повноважень та у спосіб, встановлений чинним законодавством.
Не погодившись з нарахуванням та виплатою щорічної разової грошової допомоги у розмірі меншому, ніж передбачено Законом №3551-XII, позивач звернувся до суду з даним позовом.
За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову з огляду на таке.
Відповідно до частини 5 статті 13 Закону №3551-XII (в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25.12.1998 №367-XIV) щорічно до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.
Підпунктом "б" підпункту 2 пункту 20    розділу ІІ Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" текст вказаної вище частини статті 13 Закону № 3551-XII викладено в новій редакції, відповідно до якої    щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.
Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10рп/2008 визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), зокрема, положення пункту 20 розділу II "Внесення змін до деяких законодавчих актів України" Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2007 року № 107-VI.
Поряд із цим, правовідносини щодо нарахування, виплати та розмірів одноразової грошової допомоги до 5 травня були з 01.01.2015 також врегульовані пунктом 26 розділу VI Бюджетного кодексу України.
Даним пунктом було визначено, зокрема, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Натомість, Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020      зазначене положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" БК України      визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
У даному рішенні Суд дійшов висновку, що встановлення пунктом 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України іншого, ніж у ст.ст.      12, 13, 14, 15 та 16 Закону № 3551-ХІІ, законодавчого регулювання відносин у сфері надання пільг ветеранам війни спричиняє юридичну невизначеність при застосуванні зазначених норм Кодексу та Закону № 3551-ХІІ, що суперечить принципу верховенства права, встановленому ст. 8 Конституції України.
Водночас, 08.04.2021 Кабінет Міністрів України  прийняв  постанову № 325 "Деякі питання виплати разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" відповідно до якої особам з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи у 2021 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої      Законом № 3551-XII, проводиться у розмірі 3906,00 грн., тобто у розмірі меншому, ніж це передбачено частиною п`ятою статті 13 цього Закону.
Отже, на час виплати позивачу у квітні 2021 року щорічної разової грошової допомоги до 5 травня одночасно діяли і Закон №3551-XII (ч.5 ст.13), і Постанова КМУ №325, які по-різному регламентують розмір щорічної разової грошової допомоги до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни.
Суд апеляційної інстанції враховує, що дію наведеної вище норми Закону №3551-XII у 2021 році не зупинено, вона не втратила чинність, зміни до названого Закону законодавцем не вносились.
А тому, виходячи із визначених у    статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що під час визначення розміру разової грошової допомоги до 5 травня, що належить до виплати позивачу як особі з інвалідністю внаслідок війни II групи, у 2021 році, слід застосовувати не Постанову КМУ №325, а    Закон №3551-XII, який має вищу юридичну силу.
Такий висновок суду першої інстанції узгоджується із правовим висновком, що викладений у рішенні Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 29.09.2020 у зразковій справі №440/2722/20 (провадження №Пз/9901/14/20), що залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021.
Слід зауважити, що норми підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі і постанови Кабінету Міністрів України, на яку посилається відповідач, не можуть змінювати приписів Закону №3551-ХІІ. При цьому, вища юридична сила    закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі    законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. У випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.
Таким чином, позивач має право на одержання разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, як це передбачено ч.5      ст.13 Закону №3551-XII в редакції Закону 367-XIV.
Як встановлено вище, та не заперечується сторонами, відповідачем у квітні 2021 року виплачено ОСОБА_1 разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 3906,00 грн., тобто у розмірі меншому, ніж визначено ч.5 ст.13 Закону №3551-XII в редакції Закону 367-XIV.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, здійснюючи нарахування та виплату позивачу разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі меншому, ніж визначено статтею 13 Закону №3551-XII в редакції Закону 367-XIV, діяв протиправно та порушив право позивача на отримання такої допомоги у належному розмірі.
Аргументи скаржника в апеляційній скарзі на неможливість виплати допомоги до 5 травня позивачу у більшому розмірі, ніж те визначено Постановою КМУ, з огляду на те, що відповідач не є розпорядником бюджетних коштів, на переконання суду апеляційної інстанції, в контексті спірних правовідносин, є безпідставними, оскільки даний вид допомоги гарантований законом та її неможливо поставити в залежність від видатків бюджету.
В спірному випадку відмова Управління в перерахунку та виплаті щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі, визначеному Законом № 3551-XII,        порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції право мирно володіти своїм майном. Доки відповідне положення цього Закону є чинним, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в такій виплаті. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України").
У Рішенні від 27.11.2008 у справі № 1-37/2008 Конституційний Суд України вказав, що Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної і правової.
Відповідно до статей 1, 3 Конституції України та принципів бюджетної системи (стаття 7 Кодексу) держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов`язань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства (абзаци другий, третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення 27.11.2008 у справі № 1-37/2008).
Таким чином, законодавство, що визначає фінансові зобов`язання держави, має первинний характер, а бюджетне законодавство - похідний від нього характер.
При цьому, Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат, гарантованих державою (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10).
Аналогічна правова позиція висловлена Конституційним Судом України, зокрема, у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані    законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.
Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -                                         
                                                             ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2021 року по справі №280/9300/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

        Повний текст постанови складено 31.03.2022р.
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк