Номер провадження: 22-ц/813/8320/21 
Номер справи місцевого суду: 523/16471/19
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря – Гарбуз В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви.
23 жовтня 2019 року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, що сталася 19 березня 2019 року з вини ОСОБА_1 в розмірі 335466,41 грн. та моральну шкоду в розмірі 125000 грн..
В обґрунтування позову він вказував на те, що 19.03.2019 року близько 11.50 год, на перехресті вулиць От. Головатого та Ярмаркової в м.Одесі сталося ДТП з вини ОСОБА_1 , який керуючи транспортним засобом «BMW3181», р/н НОМЕР_1 в м. Одесі по вул. От.Головатого, перед поворотом ліворуч на вул. Ярмаркову, завчасно не зайняв відповідне крайнє положення на проїжджій частині, призначеній для руху в цьому напрямку, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «Toyota RAV-4», р/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , чим порушив п. 10.4 «Правил дорожнього руху України». В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою суду відповідача визнано винним у скоєнні пригоди. В рахунок відшкодування шкоди МТСБУсплатило кошти у розмірі 100000,00 грн., є значно меншою сумою реальних збитків 435466,41 грн. визначених за результатами проведеної ТОВ «АВТО ОДЕКС» оцінки від 19.03.2019 р.. ОСОБА_1 не вчиняє дій щодо її відшкодування в повному обсязі. На підставі вказаного позивач просить стягнути різницю між матеріальними збитками та виплаченим страховим відшкодуванням.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 335466 гривень 41 коп., витрати на проведення оцінки вартості збитку – 2500 грн., моральну шкоду в розмірі 20000,00 (двадцять тисяч) грн. та судовий збір у розмірі 3554,66 грн. В іншій частині вимог відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що наявність постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не є абсолютним та беззаперечним доказом причинно-наслідкового зв`язку між порушенням ним Правил дорожнього руху та виникненням пошкоджень транспортного засобу позивача.

Відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому рішення суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Сповіщення сторін та заяви у справі.
У судове засідання, призначене на 15 грудня 2021 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.
15 грудня 2021 року до апеляційного суду від адвоката Соболь О.М., яка діє в інтересах ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка вмотивована тим, що прибути до апеляційного суду не може з поважних причин, нею укладено 14.12.2021р. договір про надання правової допомоги, необхідністю ознайомитись з матеріалами справи для можливого надання пояснень у судовому засіданні при апеляційному розгляді, також у зв`язку із поширенням короновірусної інфекції.
Розглянувши заяву сторони позивача, судова колегія дійшла висновку про відмову у її задоволенні з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторони у справі.
Крім того, судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить. 
Додатково апеляційний суд звертає увагу, що 30 березня 2020 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Цим законом внесені зміни до ЦПК України, зокрема частиною четвертою статті 212 ЦПК України у цій редакції передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» або Державною судовою адміністрацією України».
Отже, відповідач ОСОБА_1 не позбавлений можливості вжити заходів для забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із застосуванням власних технічних засобів. 
Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у цивільній справі №727/4257/19.
Крім того, у пп. 5, 6 п. 1.3. Правил організації ефективного цивільного судочинства передбачено, що не може бути визнано само по собі поважною причиною і не має наслідком безумовне відкладення розгляду справи або оголошення перерви у розгляді справи: заміна за ініціативою сторони представника за короткий проміжок часу до дати призначеного слухання та/або не передача новому представнику всіх матеріалів необхідних для здійснення представництва; необхідність ознайомлення з матеріалами справи, якщо у сторони була відповідна можливість до початку судового засідання (до дати судового засідання), однак сторона нею не скористалася без поважних причин.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 19 березня 2019 року близько 11.50 год, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «BMW3181», р/н НОМЕР_1 в м. Одесі по вул. От. Головатого в м. Одесі, перед поворотом ліворуч на вул. Ярмаркову, завчасно не зайняв відповідне крайнє положення на проїжджій частині, призначеній для руху в цьому напрямку, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «Toyota RAV-4» р/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , чим порушив п.10.4 «Правил дорожнього руху України». В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою апеляційного суду Херсонської області від 02 серпня 2019 року по справі №661/1629/19, залишена без змін постанова Новокаховського міського суду Херсонської області від 18 червня 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП (т.1, а.с.16-20).
Згідно з нормою ч. 6 ст .82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
ОСОБА_2 згідно із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 належить автомобіль марки «Toyota RAV-4», 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (т.1 а.с.43-зворот).
01 липня 2019 року на підставі договору №29-03-19 від 21.03.2019р., укладеного між ТОВ «АВТО ОДЕКС» та ОСОБА_4 , оцінювач ОСОБА_5 , кваліфікація оцінювача за спеціальністю «Оцінка дорожніх транспортних засобів», кваліфікаційне свідоцтво оцінювача Фонду Державного майна України МФ №7226 від 21.11.2009р. та свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів Фонду Державного майна України №7928 від 10.12.2009р., посвідчення про відвищення квіаліфікації оцінювача МФ №55-ПК від 30.03.2018р.про присвоєння кваліфікації судового експерта з правом проведення товарознавчих експертиз за спеціальністю п.12.2 - визначення вартості колісних транспортних засобів та розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу, дійне до 07 жовтня 2019 року виданого Центральною експертно-кваліфікаційною комісією при Міністерстві юстиції України, надав експертний висновок № 6093, склав Звіт про оцінку актомобіля «Toyota RAV-4» р/н НОМЕР_2 .
Згідно із вказаного висновку, вартість матеріального збитку КТЗ «Toyota RAV-4», р/н НОМЕР_2 , пошкодженого при ДТП, визначається рівною 435466 (чотириста тридцять пять тисяч чотириста шістдесят шість) гривень 41 копійка (т.1 а.с.26-48).
Відповідно до ч.1 ст.102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
Як зазначає позивач та не оспорюється відповідачем, після набрання постановою про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП, оскільки у відповідача був відсутній поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, Моторним (транспортним) бюро України було відшкодовано частину збитків в розмірі 100000,00 грн. (т.1 а.с.25).
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно із ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана майну одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
В силу ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до ст. 22 Закону України №1961-ІV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно із ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Відповідно до п.п. "а" п.41.1 ст. 41 Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Отже, згідно із п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоров`ю та майну третіх осіб під час ДТП.
Згідно із ст. 28 Закону 1961-ІV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За нормами ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Частиною першою статті 89 ЦПК України, визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України), відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187, п.1 ч.2 ст. 1167 ЦК України). Проте відповідач зазначені обставини ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інтанції не довів, належні та допустимі докази з цього приводу не представив.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.4 Постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Як видно із змісту звіту №29-03-19, його складено експертом ТОВ «АВТО ОДЕКС» за заявою ОСОБА_6 , огляд автомобіля «TOYOTA RAV-4» , р/н НОМЕР_2 , проводився 29.03.2019р., в світлий час доби у присутності власника ТЗ ОСОБА_2 , учасник ДТП ОСОБА_1 запрошувався на огляд телефонограмою (т.1 а.с.43), однак в призначений час не з`явився. Оскільки таке дослідження проведено за заявою позивача, судом окремо експертиза не призначалася і клопотань з цього питання з боку відповідача не надходило, суд вважає, що представлене позивачем дослідження є належним доказом і відноситься до письмового доказу, оскільки стосується обставин справи, тому доводи відповідача, як недопустимого доказу, судом розглядається критично. Крім того, для спростування висновків оцінювача ОСОБА_5 не було надано іншого доказу.
Твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що протиправність дій водія ТЗ «Tоyоta RAV-4», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_3 , підтверджується висновком судового експерта-автотехніка Костогриза Г.Г. бюро судових експертих «Альфа+» від 05.07.2019р., в якому експерт зазначає, що водій автомобіля «Tоyоta RAV-4», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 не належно реалізував вимоги п.12.3 ПДР про своєчасне реагування на небезпеку (маневруючий вліво автомобіль BMW3181), мав можливість попередити настання ДТП, зупинивши автомобіль, не доїжджаючи до місця зіткнення, правильно не були прийняті судом першої інстанції як підстава для відмови у стягненні шкоди, оскільки в цьому ж звіті зазначено, що «по технічним вимогам не можливо вимагати від водія автомобіля «Tоyоta RAV-4» одночасно контролювати подію в напрямку руху автомобіля, яким він керує, та автомобіля позаду нього. Там же зазначено, що «в умовах події, яка розглядається, необхідні дії водія автомобіля BMW3181 регламентувались вимогами п.10.1, 10.3 ПДР, які передбачають забезпечення безпеки іншим учасникам руху перед початком та в ході зміни напрямку руху, в тому числі і водіям, які рухаються в крайній лівій смузі. Зокрема, в конкретиці, яка розглядається, водію автомобіля BMW3181, безпосередньо перед початком зміни руху слідувало впевнитися в безпеці маневру та своєчасно відмовитися від перетину смуги лівіше, щоб надати дорогу водію автомобіля «Tоyоta RAV-4», який рухався зліва від автомобіля BMW3181, а отже, з технічної точки зору дії водія автомобіля BMW3181 не відповідали вимогам п.10.1 та п.10.3, що стало необхідною умовою для виникнення ДТП (т.1 а.с.105,108).
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п.14 постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при визначені розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.
В результаті протиправних дій відповідача, які полягали в порушенні ПДР, позивачу ОСОБА_2 , були завдані збитки у розмірі 435466,41 грн., позивач отримав від МТСБУ суму страхової виплати – 100000,00 грн. 
Оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з урахуванням доведеності позивачем протиправної, винної поведінки ОСОБА_1 , яка перебуває в причино-наслідковому зв`язку із завданою ОСОБА_2 шкодою, завданою пошкодженням автомобіля «Tоyоta RAV-4» в результаті ДТП 19.03.2019р., вимога позивача про стягнення 335466,41 грн. (435466,41-100000) з відповідача ОСОБА_1 є законною, тому підлягає задоволенню, оскільки ті обставини, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. 
Згідно з нормами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то суд першої інстанції правильно зазначив таке.
Відповідно до норми ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У відповідності до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
Відповідно до п.5 постанови пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. “Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди” до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandaliv. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.
Так, при визначені розміру належного позивачу відшкодування моральної шкоди, суд враховує роз`яснення, які викладені у п.9 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р., з подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також рішення Європейського суду з прав людини.
З урахуванням принципу розумності та справедливості, враховуючи характер та обсяг душевних, фізичних, емоційних страждань, які зазнав позивач, що спричинені постійними стресами і вимушеною відсутністю можливості користуватися власним майно тривалий час, які виражаються у душевних та психічних стражданнях, і, як наслідок, в порушені звичайного способу життя, що беззаперечно призвело до змін в психо-емоційному стані, а індивідуальні-психологічні прояви перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості, що у свою чергу завдає йому моральних страждань, суд першої інстанції, оцінюючи усі докази в сукупності, вірно вважав, що розмір моральної шкоди завданої позивачу ОСОБА_2 в 20000 грн. буде достатньою компенсацією за моральні переживання, перенесені позивачем в результаті пошкодження його транспортного засобу та порушення звичайного укладу життя.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, обставини викладені у постановах суду у справі про адміністративне правопорушення, є преюдиційним фактом.
Преюдиція — це встановлене процесуальним законом правило (нетиповий нормативний припис) звільнення від доказування обставин, встановлених в мотивувальній частині рішення суду у цивільній, господарській, адміністративній справі, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, вироком, іншим кримінально-процесуальним актом, коли в силу закону завершення провадження по кримінальній справі не може бути закінчене постановленням вироку про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої їх ухвалено, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно або неповно, та не має права їх тлумачити на власний розсуд.
Постановою апеляційного суду Херсонської області від 02 серпня 2019 року по справі №661/1629/19, залишена без змін постанова Новокаховського міського суду Херсонської області від 18 червня 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП (т.1, а.с.16-20).
Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Таким чином, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення судом було встановлено наявність складу адміністративного правопорушення (об`єкту, об`єктивної сторони, суб`єкта, суб`єктивної сторони), а також причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_1 та наслідками, які настали, що є складовою об`єктивної сторони адміністративного правопорушення.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлено 28 грудня 2021 року.

Головуючий                                                                Р.Д. Громік

Судді:                                                                М.М. Драгомерецький

                                                                       А.І. Дришлюк