22-ц/804/557/22 
                                                                                221/7991/19 
                                               
                                                                                                Єдиний унікальний номер 221/7991/19     
                                                                                                Номер провадження 22-ц/804/557/22 

                                       П О С Т А Н О В А 
                                   ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

   26 січня  2022 року                                                                 м. Маріуполь 

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді    Мальцевої Є.Є.,  суддів Баркова В.М., Лопатіної М.Ю.,
секретар судового засідання  Вороніна М.М., 
учасники  справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник  позивача -  ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 , 
третя особа - Орган опіки та піклування Волноваської військово-цивільної адміністрації, 
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 03 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ,  третя особа - Орган опіки та піклування  Волноваської військово-цивільної адміністрації, про  надання дозволу на виїзд дитини за  кордон на період з 01.03.2020 року до 01.03.2025 року без згоди та супроводу батька дитини, 

                                               В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про  надання дозволу на виїзд дитини за  кордон без згоди та супроводу батька дитини. В подальшому уточнивши вимоги, заначила, що вона та відповідач є батьками неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Вона з сином отримали вид на проживання в Республіці Білорусь, де в неї наявне житло, а саме квартира АДРЕСА_1 . Батько дитини - ОСОБА_3 постійно проживає на тимчасово окупованій території у м. Донецьк. На теперішній час виникла необхідність виїзду з дитиною до м. Гомель Республіки Білорусь, до свого житла та до родичів, там проживають дід та баба, які потребують догляду у зв`язку з похилим віком, але отримати нотаріально посвідчену згоду позивач не може, оскільки жодних стосунків вони з відповідачем не підтримують. Просила надати дозвіл на виїзд неповнолітнього сина до Республіки Білорусь на період з 01.03.2020 року до 01.03.2025 року.

Рішенням Волноваського районного суду  Донецької області від  03 грудня  2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Волноваської військово-цивільної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька дитини задоволений.
Дозволено ОСОБА_1 виїзд до Республіки Білорусь сина ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  без згоди та супроводу батька - ОСОБА_3   у період з 01.03.2020 року  до  01.03.2025 року, та дозволено  їй оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітнього сина - ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, відповідач - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, беручи до уваги те, що позивач має житло в Республіці Білорусь, але вона  буде відвідувати м.Волноваху у зв`язку з тим, що тут проживають її батьки, і виїхати до Білорусі їй треба з неповнолітнім сином для відпочинку та спілкування з бабою та дідом.
В своїй заяві про перегляд заочного рішення, яка була подана наприкінці вересня 2021 року, відповідачем  зазначалося про те, що йому не було відомо про розгляд судом позову ОСОБА_1 , тому що вона взагалі не інформувала його про зазначену обставину та навіть не обговорювала таке своє бажання та необхідність, що підтверджується  регулярною перепискою за допомогою мобільного застосунку «Vіbег». Позивачу були достеменно відомі  засоби зв`язку з відповідачем, вони з нею регулярно спілкувалися по питаннях щодо утримання і виховання сина та навіть періодично бачилися, а відповідач не був повідомлений про дату, час та місце судових засідань по справі № 221/7991/19 оскільки постійно, до квітня 2021 року, проживав у м. Донецьку, який в даний час є тимчасово окупованим.
Під час спілкування із позивачкою за допомогою мобільного застосунку «Vіbег» та при спілкуванні з сином за відеозв`язком, він дізнався, що позивач із дитиною   виїхала до Республіки Білорусь.
Дозвіл ОСОБА_1   на перетин нею кордону України разом із сином ним не надавався. 
Позовні вимоги позивача не узгоджуються з чинним законодавством (матеріальним правом) та наявною усталеною судовою практикою.
Позивачем при зверненні до суду не зазначено  конкретної мети поїздки, адреси місця перебування дитини та не надано доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, що  виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова ВС від 03 липня 2019 року по справі № 643/1090/17).
Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок його участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
З позивачкою відповідач спілкувався за допомогою мобільного телефону та мобільного застосунку «Vіbег», періодично мав змогу виїздити з Донецька та вони зустрічалися разом із сином за місцем його і ОСОБА_1 проживання у м. Волноваха Донецької області і тому твердження позивача в своєму позові про те, що отримати нотаріально посвідчену згоду позивач не може, оскільки жодних стосунків вони з відповідачем не підтримують, не відповідають дійсності та повністю спростовуються скриншотами переписки протягом вересня 2019 - січня 2020 року, які раніше були долучені до заяви про перегляд заочного рішення.
Позивач   не зверталася   з проханням та пропозицією щодо надання дозволу на виїзд дитини,  і він не заперечує проти його надання, але з  періодом  виїзду з 01.03.2020 року до 01.03.2025 року не згоден, оскільки в такому разі він буде тривалий час позбавлений  можливості спілкуватися і бачити свого сина. Надання дозволу на виїзд дитини до Республіки Білорусь на такий  період  фактично є дозволом на постійне проживання  сина в іншій державі, тотальну зміну режиму їхнього спілкування з сином, порядок участі батька  у вихованні сина, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що негативно вплине на його подальше життя, розвиток і виховання.

Представником ОСОБА_1 - адвокатом Коломієць Г.Е. подано відзив на апеляційну скаргу, який зводиться до наступних доводів. В апеляційній скарзі немає жодного слова про те, що батько добровільно надав би дозвіл на виїзд дитини до Республіки Білорусь.  Мета виїзду була зазначена в позовній заяві  - виїзд до рідних та проживання у житлі, яке належить позивачу на підставі права власності.
Відповідач зазначає, що виїзд дитини за кордон має відповідати найкращим інтересам дитини. Але при цьому він замовчує, що у 2018 році батько самостійно вивіз дитину до Республіки Білорусь, що позивачка та дитина у 2018 році отримали «Вид на жительство иностранного гражданина» в Республіці Білорусь, і батько був згоден на це, що дитина 23 листопада 2018 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та вони неодноразово поверталися до міста Волновахи, що підтверджується записами у закордонних паспортах та Видах на проживання іноземних громадян позивача та сина.
Заперечення відповідача проти проживання сина в Білорусі мають мету зашкодити позивачці, ускладнити їй життя, незважаючи на інтереси дитини. 
На теперішній час дитина соціально адаптована за місцем проживання, достатньо розвивається, має заходи для розвитку. Позивач не заперечує та надає можливість спілкування відповідачу з дитиною, що підтверджує  і сам відповідач надавши до суду скріншоти із мобільного додатку «Vіbег».
Відповідач не наводить жодного аргументу стосовно того, що виїзд дитини до Республіки Білорусь шкодить або ускладнює життя його сина.

Позивач ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не з`явилась, її представник - адвокат Коломієць Г.Е.  у судовому засіданні заперечував проти вимог апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні.
Відповідач ОСОБА_3   до суду не явився, просив розглянути справу без його участі. 
Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Волноваської військово-цивільної адміністрації до апеляційного суду не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Враховуючи  положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку учасників справи в судове засідання, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи,  такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача - адвоката Коломійця Г.Е.,  дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню. 

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно  з ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками  ОСОБА_4 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8). 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як мати дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини і на самозахист своєї дитини, і реалізацію такого права вона може забезпечити за умови проживання дитини за  межами України, що буде найкращим і для дитини. Також судом взято до уваги те, що  позивач має житло в Республіці Білорусь, на сьогодення проживає там, проте обов`язково буде повертатися до міста  Волновахи у зв`язку з тим, що тут проживають  її батьки.
З таким висновком суду не можна  погодитись, виходячи з наступного.
           Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку.
Частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
14 липня 2016 року внесені  зміни до Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України, які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, з нього вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Водночас, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 (провадження № 61-28548св18), щодо необхідності надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України, Верховний Суд врахував, що судовим рішенням визначено конкретний термін перебування дітей за кордоном, що свідчить про прогнозованість настання строку його завершення. Позивач надала до суду докази на підтвердження місця проживання дітей разом з нею за кордоном, відомості про своє працевлаштування та матеріальне забезпечення, що свідчить про забезпечення умов для тимчасового проживання дітей разом з матір`ю за кордоном.
В рішенні по справі Мамуссе і Вашингтон проти Франції , заява № 39388/05, яка стосувалась обставин повернення до США дочки заявниці, яке мало бути здійснено на підставі рішень судів Франції, ухвалених на ґрунті рішення американського суду про надання батькові безпосередньої опіки над дівчинкою, ЄСПЛ наголосив, що головне правило Гаазької Конвенції - захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування. Оскільки такі шкідливі наслідки відсутні, повернення дітей, які вже адаптувалися у новому середовищі, негативно впливатимуть на їх розвиток.
В рішеннях ЄСПЛ Гнахоре проти Франції , від 19 вересня 2000 року, заява № 40031/98, п. 59, Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії , від 06 липня 2010 року, заява № 41615/07, п. 136, Суд зазначив, що інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, відновити сім`ю.
З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див. серед багатьох інших джерел, рішення у справі Ельсхольц проти Німеччини , від 13 липня 2000 року, заява № 25735/94, п. 50; Марсалек проти Чехії , від 04 квітня 2006 року, заява № 8153/04, п. 71).
Тобто, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі Мамчур проти України , від 16.07.2015, заява № 10383/09, п.п. 94-102).
Крім того, у справі Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії від 12 липня 2011 року, заява №14737/09, Європейський суд з прав людини зазначив наступне: рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.
Згідно з матеріалами справи,  позивач та дитина у 2018 році отримали «Вид на жительство иностранного гражданина» в Республіці Білорусь, дитина 23 листопада 2018 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 74, 75). За змістом листування сторін, наявних у справі, вбачається, що дитина соціально адаптована в м. Гомель, має все необхідне, достатньо розвивається та проживає в гарних умовах, заперечення з боку батька щодо цього не висловлювались. Матір дитини ОСОБА_1 згідно з договором дарування від 12.09.2018р. є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 13-15). 
Ані позивачкою, ані відповідачем не заперечується факту спілкування відповідача з дитиною, що підтверджує  і сам відповідач у апеляційній скарзі.
Разом з тим період, на який позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька, є досить тривалим - 5 років з 01.03.2020 по 01.03.2025, і такі позовні вимоги позивачем нічим об`єктивно не обґрунтовані. Батько має приймати участь у вихованні дитини, і це відповідає не тільки правам і обов`язкам батька, а інтересам дитини також.  Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує на те, що дитина краще буде розвиватися в іншій країні, нічим не аргументує при цьому, чи неможливо отримати такі умови для розвитку дитини в Україні. Вказує також на те, що дитині необхідно спілкуватися з бабою та дідом, які проживають в Республіці Білорусь, а їй самій доглядати за ними. Однак,  вочевидь, таке обґрунтування не є достатнім для того, щоб були порушені права батька дитини, обумовлені ст.ст.153, 157 СК України, ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства». 
          Крім того, позовні вимоги про виїзд дитини за межі України на такий тривалий період  фактично може свідчити, що між сторонами  існує спір про визначення постійного місця проживання дитини, однак такі вимоги не є предметом позову, а у разі виникнення у майбутньому потреби у наданні такого дозволу, позивач не позбавлена можливості звернутися до суду із відповідним позовом.
На момент звернення до суду із цим позовом, так і на час розгляду судом справи, дитина - ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,   фактично постійно перебуває за кордоном, а саме в Республіці Білорусь, де проживає разом із матір`ю з 2019 року за дозволом батька. 
Таким чином, оскільки дитина не перетинала кордон України після вирішення даного спору, то вирішення питання щодо надання дозволу на виїзд за кордон є передчасним, і може бути вирішено у судовому порядку у разі повернення малолітнього ОСОБА_4   до України.

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного, апеляційний суд, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Враховуючи, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права, процесуального права, то з огляду на обґрунтованість апеляційної скарги, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України, воно  підлягає скасуванню з  підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376,  381, 382  ЦПК України, апеляційний суд

                                                    П О С Т А Н О В И В:
   
Апеляційну  скаргу ОСОБА_3 задовольнити. 
Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 03 грудня 2021 року скасувати.
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про  надання дозволу на виїзд дитини за  кордон на період з 01.03.2020 року до 01.03.2025  року без згоди та супроводу батька дитини, третя особа - Орган опіки та піклування  Волноваської військово-цивільної адміністрації.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст судового рішення складений   31 січня  2022 року.

Головуючий  суддя                                                                         Є.Є. Мальцева 

Судді:                                                                                                В.М. Барков  

                                                                                                           М.Ю.Лопатіна