справа № 761/23237/20                                   головуючий у суді І інстанції Саадулаєв А.І.
провадження № 22-ц/824/1282/2022             суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.                    

П О С Т А Н О В А
Іменем України
23 лютого 2022 року                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Мороз Н.В.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, - 
В С Т А Н О В И В: 
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення  ОСОБА_1 № 279-к від 27 травня 2020 року; поновити позивача на посаді провідного професіонала з питань ліквідації банків департаменту ліквідації банків Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з 28 травня 2020 року; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 100 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду у зв`язку з незаконним звільненням.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем та за безстроковим трудовим договором обіймав посаду провідного професіонала з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків. 27 травня 2020 року відповідачем було видано наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 28 травня 2020 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. При звільненні позивача з займаної посади відповідачем було порушено вимоги, встановлені положеннями КЗпП України. Позивача було звільнено під час тимчасової непрацездатності, що підтверджується документом лікувального закладу, а, відтак, його звільнення є незаконним, таким, що суперечить ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Відповідачем не враховано наявність у позивача, який має статус учасника ліквідації аварії на Чорнобильській AEC II категорії, переважного права на залишення на роботі, яке гарантовано п. 7 ст. 20, п. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідачем не дотримано прав та гарантій позивача, як працівника, передбачених ч. 2 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України, а саме відсутність відмови позивача від запропонованих йому вакансій. 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади провідного професіонала з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, з 28 травня 2020 року на 06 червня 2020 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвали нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що у відділі скорочувалося дев`ять штатних одиниць з двадцяти двох, аналогічних посаді позивача. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що відповідачем проводилася будь-яка робота із визначення продуктивності праці і кваліфікації працівників, що підлягали вивільненню, вживалися певні заходи для перевірки продуктивності та кваліфікації працівників, а також наявності в останніх працівників переважного права на залишення на роботі. Позивач не брав участі у проходженні процедури переважного права на залишення на роботі. Відповідач не дотримався вимог трудового законодавства щодо процедури звільнення. Тягар доказування наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві. Позивач неодноразово звертав увагу суду на те, що в матеріалах справи відсутній лист-згода профспілкового комітету від 30 квітня 2020 року, на який посилається відповідач в наказі про звільнення від 27 травня 2020 року. Попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації або його керівником, з боку профспілкової організації, є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено. Відповідачем не доведено належними доказами, що при звільненні позивача була дотримана процедура переважного права на залишення на роботі.       
У відзиві на апеляційну скаргу Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зазначає, що представником позивача в апеляційній скарзі зазначено доводи та підстави, які не розглядалися в суді першої інстанції. Звільнення позивача з займаної посади за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.  
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював у Фонді гарантування вкладів фізичних осіб на посаді провідного професіонала з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків.   
24 лютого 2020 року було прийнято наказ Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 76 «Про запровадження змін в організації виробництва та праці Фонду гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з яким було скорочено ряд посад, у тому числі, посаду на якій працював ОСОБА_1 (а.с.72-73).
Відповідно до листа-ознайомлення з наказом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 76 «Про запровадження змін в організації виробництва та праці Фонду гарантування вкладів фізичних осіб» ОСОБА_1 був ознайомлений з вищевказаним наказом під власний підпис (а.с.74).
Відповідно до попередження від 02 березня 2020 року ОСОБА_1 був ознайомлений з подальшим скороченням його посади відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, де власноруч проставив підпис та дату ознайомлення (а.с.75).
Згідно з додатком до попередження станом на 02 березня 2020 року ОСОБА_1 був ознайомлений з переліком вакантних посад 12 березня 2020 року, про що власноруч поставив підпис (а.с.76-77).
ОСОБА_1 був ознайомлений з переліком вакантних посад 26 травня 2020 року, про що власноруч поставив підпис (а.с.78-80).
Згідно з актом від 26 травня 2020 року, складеного та підписаного ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на пропозицію провідного інспектора відділу управління та розвитку персоналу ОСОБА_3 , щодо надання письмової згоди/відмови від запропонованих вакантних посад в попередженні про скорочення посади від 02 березня 2020 року, з яким ОСОБА_1 був ознайомлений 02 березня 2020 року, останній відмовився. Заява на переведення до відділу управління та розвитку персоналу ОСОБА_1 не надавалася (а.с.81).
Згідно з наказом № 123 від 24 березня 2020 року з 24 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року ОСОБА_1 було оголошено простій, з наказом останній ознайомлений під підпис (а.с.83).
Згідно з наказом № 134 від 03 квітня 2020 року з 04 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року ОСОБА_1 було оголошено простій, з наказом останній ознайомлений під підпис (а.с.85).
Згідно з наказом № 147 від 24 квітня 2020 року з 25 квітня 2020 року по 11 травня 2020 року ОСОБА_1 було оголошено простій, з наказом останній ознайомлений під підпис (а.с.87).
Згідно з наказом № 159 від 08 травня 2020 року з 12 травня 2020 року по 22 травня 2020 року ОСОБА_1 було оголошено простій, з наказом останній ознайомлений під підпис (а.с.89).
Згідно з наказом № 174 від 22 травня 2020 року внесено зміни до п. 1 наказу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 08 травня 2020 року № 159 «Про оголошення простою деяким працівникам Фонду гарантування вкладів фізичних осіб», замінивши цифри і слово «22 травня», цифрами і словом «27 травня», з наказом ОСОБА_1 ознайомлений під підпис (а.с.91).
Відповідно до листка непрацездатності серії АДТ № 087832 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 28 травня 2020 року по 05 червня 2020 року (а.с.26).
Наказом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 279-к від 27 травня 2020 року звільнено ОСОБА_1 , провідного професіонала з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків, 28 травня 2020 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) (а.с.99). 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу були запропоновані всі вакантні посади, які були вільні у Фонді гарантування вкладів фізичних осіб. ОСОБА_1 не було повідомлено відповідача, як роботодавця про його перебування на стаціонарному лікуванні з 28 травня 2020 року по 05 червня 2020 року, а відповідач був обізнаний про це лише при ознайомленні з матеріалами справи, що унеможливило дотримання відповідачем вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Позивача було ознайомлено з вакантними посадами у Фонді гарантування вкладів фізичних осіб, про що свідчить його підпис на додатку до попередження про звільнення. Однак, позивач відмовився від надання письмової згоди або відмови від запропонованих вакантних посад. Позовна вимога по відшкодування моральної шкоди є похідною від інших вимог. 
Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 було звільнено з посади у зв`язку зі скороченням посади провідного професіонала з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків.
Разом з тим, при звільненні позивача з посади відповідачем було порушено норми трудового законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Згідно зі штатним розкладом, що міститься у матеріалах справи, у відділі організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків скорочувалося 9 штатних одиниць провідного професіонала з питань ліквідації банків з 22 посад, аналогічних посаді позивача. 
Судом встановлено, що при скороченні зазначених посад ОСОБА_1 мав переважне право залишення на роботі, оскільки має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС ІІ категорії. 
Згідно зі ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 2 (пункт 2 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації пільги передбачені, зокрема, пунктом 7 статті 20. 
З аналізу п. 7 ст. 20, 21 вказаного Закону вбачається, що особи, віднесені до 2 категорії, мають переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування.
Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про зайнятість населення» до категорій громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, належать, особи, яким до настання права на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» залишилося 10 і менше років.
26 травня 2020 року на момент звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з посади до виходу на пенсію йому залишалося менше одного року. 
У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19 зазначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.
Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.
Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.
Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.
Звільняючи позивача з роботи, відповідач не взяв до уваги ті обставини, що ОСОБА_1 має переважне право на залишення на роботі, хоча, у протоколі № 1 засідання постійно діючої комісії для вирішення питання щодо переважного права на залишення на роботі працівників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва від 27 лютого 2020 року рекомендовано директору-розпоряднику Фонду при вивільненні працівників врахувати переважне право в залишенні на роботі, зокрема, ОСОБА_1 . Проте, переважне право на залишення на роботі позивача відповідачем взагалі не було враховано, що є порушенням статті 42 КЗпП України. Так, з двадцяти двох посад провідного професіонала з питань ліквідації банків департаменту ліквідації банків Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було скорочено лише дев`ять, одну з яких обіймав ОСОБА_1 (а.с.73-74).
При цьому, будь-які докази того, що інші працівники, які залишилися працювати на аналогічних посадах, мають переважне право на залишення на роботі,  чи мають більш високу продуктивність праці чи кваліфікацію, відповідачем суду не надані.   
До відзиву на апеляційну скаргу додано протокол № 1 від 27 лютого 2020 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 була оголошена догана на підставі наказу від 18 лютого 2019 року за неналежне виконання посадових обов`язків. Дисциплінарне стягнення знято з 31 травня 2019 року. 
В той же час, відповідно до вимог ст. 151 КЗпП України якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення.  Отже в силу вимог зазначеної норми закону позивач вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення, а, відтак, зазначена догана не може бути врахована, в якості обставини, що впливає на продуктивність праці чи кваліфікацію.
За таких обставин, при звільненні ОСОБА_1 . Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було порушено вимоги ч. 1 ст. 42 КЗпП України, а тому позовна вимога про скасування наказу та поновлення позивача на посаді є обґрунтованою та підлягає задоволенню.  
Що стосується позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно положень п. 2, 8 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2  календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна  виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата  обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів,  які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні) дні на число відпрацьованих  робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число  календарних  днів за цей період.
Згідно з наявної у матеріалах справи довідки від 28 травня 2020 року (а.с.31), останніми повними місяцями роботи позивача були березень та квітень 2020 року, в яких позивач отримав зарплату в розмірі - 96 348 грн. 85 коп. за березень та 46 244 грн. за квітень.
Середньомісячна заробітна плата позивача буде складати 71 296 грн. 42 коп. ((96 348,85+46 244)/2).
Загальна кількість відпрацьованих робочих днів у березні та квітні 2020 року становить 42 дні. Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 1 697 грн. 53 коп. (71 296,42/42).
Враховуючи, що позивач був незаконно звільнений 27 травня 2020 року та має бути поновленим на роботі, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач має право на середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 травня 2020 року по 23 лютого 2022 року, тобто, 20 місяців з 27 травня 2020 року по 27 січня 2022 року та 19 робочих днів з 28 січня по 23 лютого 2022 року. 
Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу буде складати (71 296,42*20) + (1 697,42*19) = 1 425 928,4 + 32 253,07 грн., разом 1 458 181 грн. 47 коп., без врахування податків та інших обов`язкових платежів, які мають бути вирахувані роботодавцем з зазначеної суми.
У позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути на його користь 100 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.
Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів того, що діями відповідача йому було заподіяно моральну шкоду.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову не відповідають фактичним обставинам справи, не  ґрунтуються на наявних у справі доказах, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з прийняттям постанови по суті вимог позивача. 
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позовної заяви та апеляційної скарги за вимоги про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу сплаті підлягав судовий збір у загальному розмірі 30 478 грн. 60 коп. (4 203,6+26 275). Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору як громадян, віднесений до 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, судовий збір у зазначеному розмірі підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.   
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2021 року скасувати та прийняти постанову.
Позов ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати наказ Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про звільнення  ОСОБА_1 № 279-к від 27 травня 2020 року.
Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного професіонала з питань ліквідації банків департаменту ліквідації банків Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з 28 травня 2020 року.
Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, місце знаходження - вул. Січових Стрільців, 17, м. Київ, ідентифікаційний код 21708016, на користь ОСОБА_1 , місце проживання - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 458 181 (один мільйон чотириста п`ятдесят вісім тисяч сто вісімдесят одна) гривня, 47 копійок без врахування податків та інших обов`язкових платежів.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у дохід держави судовий збір у розмірі 30 478 (тридцять тисяч чотириста сімдесят вісім) гривень, 60 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 28 лютого 2022 року.

Головуючий                                                                        Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                              Кашперська Т.Ц.
                                      
                                                                                              Яворський М.А.