Ухвала
Іменем України 
 
23 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 552/5074/21
провадження № 61-20046ск21
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:  Воробйової І. А. (суддя-доповідач),                Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 18 листопада               2021 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,   
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 23 вересня                               2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року  апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_2 - адвоката Гриньковського С. П. на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від   23 вересня 2021 року про відмову у забезпеченні позову залишено без задоволення. Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2021 року про відмову у забезпеченні позову залишено без змін.
Апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_2 - адвоката Гриньковського С. П. на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від  23 вересня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі задоволено.
Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі скасовано.
Справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
До Верховного Суду  у грудні 2021 року   ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на оскаржуване судове рішення, у якій просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 18 листопада  2021 року  в частині скасування ухвали Київського районного суду м. Полтави від 23 вересня                               2021 року про  відмову у відкритті провадження у справі та залишити в силі ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 23 вересня                               2021 року про відмову у відкритті провадження у справі.
Розглянувши доводи касаційної скарги, оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі. 
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду апеляційному порядку.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою, правильне застосування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
 
Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.
Право кожної особи на судовий захист свого майнового права та інтересу                у разі його порушення, невизнання або оспорювання передбачено статтями 15, 16 ЦПК України.
Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до встановленого в цивільному судочинстві принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом                      у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Статтею 186 ЦПК України визначені підстави, за наявності яких суд може відмовити у відкритті провадження у справі.
Так, пунктом 3 частини першої статті 186 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Необхідність застосування вказаної норми зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, у яких одночасно збігаються сторони, предмет і підстави позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року                         у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня                   2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).
Судом встановлено, що в провадженні Полтавського апеляційного суду перебуває цивільна справа № 552/2191/20 (провадження 22-ц/814/2182/21) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Гриньковського С. П. на рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 липня 2021 року про відмову                                     у задоволенні позову.
Ухвалою апеляційного суду від 11 листопада 2021 року замінено позивача                 у справі ОСОБА_3 його правонаступником ОСОБА_2.
У справі № 552/2191/20 позивачем заявлено матеріально-правові вимоги про стягнення з відповідача боргу за договором позики у розмірі                                142 421,90 євро, 19 840,40 євро процентів за користування позикою за період з 15 березня 2019 року  по 15 січня 2020 року, та 3 023,98 євро                      3% річних за прострочення виконання зобов`язань за період з 16 квітня      2019 року  по 15 травня 2020 року, а всього 165 286,28 євро.
У справі № 552/5074/21, представником позивача заявлено вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за грошовим зобов`язанням, яке складається із суми основного боргу - 142 421, 90 євро та 3% річних за період з 15 травня 2019 року по 15 вересня 2021 року  - 8 916,35 євро,                         а всього 151 338,25 євро, що за курсом НБУ на 19 вересня 2021 року становить 4 747 480,90 грн.
Отже, суд апеляційної інстанції встановивши, що вимоги в обох справах позивача ґрунтуються на зобов`язанні боржника за розпискою виданою від імені ОСОБА_1 , проте вони не збігаються як за сумою заборгованості, яку просить стягнути позивач, так і за її складовими та періодом виникнення, що свідчить про відсутність тотожності справ, дійшов правильного висновку про скасування ухвали суду першої інстанції, якою  відмовлено                        у відкритті провадження, та направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Доводи касаційної скарги про те, що очевидним є тотожність предмету спору та порушення норм процесуального права,  не заслуговують на увагу, оскільки апеляційним судом встановлено відмінність предмета спору, що містить різні вимоги позивача. 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин та зводяться до переоцінки доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. У силу вимог статті 400 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Отже, оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, постановленим із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись частиною четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 18 листопада               2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                            І. А. Воробйова
                                                                                                               
                                                                                                                        Р. А. Лідовець
                                                                                                                
                                                                                                                        Ю. В. Черняк