ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 р.	Справа № 520/9928/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Русанової В.Б. ,
за участю секретаря судового засідання: Мухортової Н.Д.
позивача - ОСОБА_1 , представників сторін: позивача - Кравецького Е.В, відповідача - Синюшка С.О., 
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.10.2021, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., м. Харків, повний текст складено 18.10.21 року по справі № 520/9928/21
          за позовом             ОСОБА_1  
          до            Головного управління Національної поліції в Харківській області                    
          про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі по тексту - відповідач, ГУНП в Харківській області), в якій просив суд:
-  визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористанні у 2016-2020 роках 110 діб відпусток;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні протягом 2016-2020 років 110 діб відпусток у розмірі 62911,20 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 протиправно не нараховано та не виплачено компенсацію за невикористані у 2016-2020 роках 110 діб відпустки в році звільнення, на яку він має право в силу положень ст.93 Закону України «Про Національну поліцію», розмір якої складає 62911,20 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 по справі № 520/9928/21 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного Управління Національної поліції в Харківській області (61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, 5) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.
Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції у Харківській області щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористанні у 2016-2020 роках 110 діб відпусток.
Зобов`язано Головне Управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні у 2016-2020 роках 110 діб відпусток у розмірі 62911,20 грн.
Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість судового рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 по справі № 520/9928/21 та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 залишити без задоволення. У разі, якщо суд дійде висновку про необхідність компенсації позивачу 110 діб невикористаних відпусток за 2016 - 2020 роки, - змінити рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 у справі №520/9928/21, зменшивши розмір компенсації з 62911,20 грн до 51219,52 грн.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на неправильне застосування судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення пункту 8 розділу ІІ Порядку та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260), частини 10 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію», неврахування висновків Верховного Суду при розгляді аналогічних справ щодо застосування норм права, викладених, зокрема, у постановах від 06.02.2020 по справі № 818/1276/17, від 07.08.2019 по справі 820/5122/17, від 31.03.2020 по справі № 808/2122/18, від 02.07.2020 по справі № 825/1038/16, відповідно до яких виплата грошової компенсації здійснюється виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції. Зважаючи, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі, наполягає, що оскільки за змістом спеціальних норм Закону України «Про Національну поліцію» (ч.10 ст. 93 цього Закону), грошовій компенсації підлягає лише відпустка (основна, додаткова) невикористана у році звільнення, підстави для застосування приписів Закону України «Про відпустки» та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані у 2016-2020 роках 110 діб відпусток відсутні. Беручи до уваги, що позивачу при звільненні виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 2021 рік, вважає, що в задоволенні вимог про визнання протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу компенсації за невикористані відпустки за 2016-2020 роки та зобов`язання виплатити таку компенсацію слід відмовити.
Також зауважив, що наказ від 23.03.2021 №195 о/с про звільнення ОСОБА_1 , яким визначено право позивача на отримання компенсації за 8 діб невикористаної відпустки за 2021 рік, є актом індивідуальної дії, на підставі якого фінансовим підрозділом проводиться виплата коштів, позивачем не оскаржено, а тому вимога про стягнення з відповідача спірної компенсації є передчасною та такою, що не підлягає задоволенню.
Крім того звернув увагу, що в оскаржуваному рішенні розрахунок середньоденного грошового забезпечення позивача зроблено невірно та без дотримання вимог пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260, відповідно до якого у разі задоволення позову розрахунок компенсації за невикористану відпустку мав би виглядати таким чином: 13968,96 грн (нараховане грошове забезпечення за повний місяць без урахування індексації, на день звільнення) / 30 (календарні дні) = 465,63 (одноденний розмір грошового забезпечення) х 110 діб, що дорівнює 51219, 52 грн.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав та мотивів, викладених в останній, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Позивач та його представник у судовому засіданні, посилаючись на правову позицію, викладену у позові та у відповіді на відзив, просили суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Наполягали на наявності у позивача права на виплату компенсації за не використані ним дні щорічної відпустки та на правомірності обрахунку судом розміру таких виплат.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. 
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу з наказу ГУНП в Харківській області №195 о/с від 23.03.2021 року позивача звільнено згідно з Законом України «Про Національну поліцію», від 02.07.2015 № 580-VІІІ за п. 7 ч. 1 ст. 77 «за власним бажанням», з виплатою компенсації за невикористану щорічну чергову оплачувану відпустку з 01.01.2021 по 26.03.2021 у кількості 8 діб.
На звернення представника позивача листом ГУНП в Харківській області № 44аз/119/05/12-2021 від 16.04.2021 року повідомило, що ОСОБА_1 в 2020 році не використано 45 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки (30 основна - 15 додаткова), в 2019 році - 24 дні щорічної чергової оплачуваної відпустки (10 основна - 14 додаткова), в 2016 році - 41 день щорічної чергової оплачуваної відпустки (30 основна - 11 додаткова).
26 квітня 2021 року позивач звернувся до начальника ГУНП в Харківській області Рубеля А.М. із заявою про виплату компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, за результатами розгляду якої листом ГУНП в Харківській області № 2254/119/05/29-2021 від 25.05.2021 року позивача повідомлено, що підстави для нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток в розмірі 62911,20 грн. відсутні.
Позивач, не погоджуючись з такою відповіддю щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористані у 2016-2020 роках 110 діб відпусток, звернувся до суду із даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності у позивача права на виплату спірної компенсації та, як наслідок, протиправності нездійснення відповідачем нарахування та виплати позивачу компенсації за всі невикористані ним дні, як основної, так і додаткової відпустки у 2016-2020 роках у кількості 110 діб.
При цьому, суд першої інстанції вважав, що розмір компенсації за невикористану відпустку при звільненні, який мав сплатити відповідач при звільнені складає 62911,20 грн., відповідно до розрахунку: 202462,51 (нарахована з.п.) / 354 (днів року) = 571,92 х 110 = 62911,20 грн, у зв`язку з чим дійшов висновку про зобов`язання Головного Управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористанні у 2016-2020 роках 110 діб відпусток у розмірі 62911,20 грн.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених  статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Колегія суддів зазначає, що спірним у цій справі є право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні відпустки за попередні роки, що передують року звільнення.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 45 Конституції України установлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Закон України "Про відпустки" від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі Закон №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР). 
Крім того, аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено положеннями Закону України "Про Національну поліцію" від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі по тексту - Закон № 580-VIII).
Частиною першою статті 3 Закону № 580-VIII регламентовано, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. 
Статтею 60 Закону № 580-VIII визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. 
Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Положеннями частин першої, другої та третьої статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. 
Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Частинами першою та другою статті 94 Закону № 580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції, закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських встановлено положеннями Порядку № 260.
Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з абзацами сьомим та восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Колегія суддів зазначає, що предметом спору у цій справі є дії відповідача щодо невиплати позивачу (поліцейському) грошової компенсації за невикористані відпустки за попередні роки, що передують року звільнення.
Колегія суддів зазначає, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особа не може бути позбавлена такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону № 580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
При цьому, правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік. 
Аналіз вищенаведеного дає підстави колегії суддів стверджувати, що законодавством України не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Отже, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
З урахуванням відсутності правового врегулювання питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки положеннями Закону № 580-VIII та Порядку № 260, колегія суддів вважає, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.
Так, відповідно до приписів ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР, а також ч.1 ст. 83 КЗпП України є підстави для висновку, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки. 
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеної у постанові від 19.01.2021 по справі № 160/10875/19, а також  у постановах Верховного Суду від 04.02.2021 у справі №160/5393/19, від 31.03.2021 по справі № 320/3843/20, від 26.05.2021 по справі № 360/1362/20.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 при звільненні зі служби мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним частину щорічних чергових оплачуваних відпусток за 2016 рік у кількості 41 день (30 - основна, 11 - додаткова), за 2019 рік - 24 дні (10 - основна, 14 - додаткова) та за 2020 рік - 45 днів (30 - основна, 15 - додаткова), яка залишилася невиплаченою, що підтверджується копією листа ГУНП в Харківській області № 44аз/119/05/12-2021 від 16.04.2021 року, наявного в матеріалах справи (а.с. 14).
З урахуванням наведених вище висновків суду та позиції Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами з даною справою, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних про визнання протиправними дій ГУНП у Харківській області щодо невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористанні у 2016-2020 роках 110 діб відпусток.
При цьому, відповідно до правових висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №755/10947/17, під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію, у зв`язку з чим посилання відповідача на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 06.02.2020 у справі № 818/1276/17, від 07.08.2019 у справі 820/5122/17, від 31.03.2020 у справі № 808/2122/18, від 02.07.2020 у справі № 825/1038/16, від яких відступив Верховний Суд у постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19, є неприйнятними.
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.
Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. 
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Враховуючи встановлення колегією суддів протиправного характеру дій Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористанні у 2016-2020 роках 110 діб відпусток, наявні підстави для зобов`язання ГУНП в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні у 2016-2020 роках 110 діб відпусток.
Разом з цим, визначення конкретного розміру спірної компенсації за наявності заперечень з боку відповідача щодо правильності обрахунку судом першої інстанції розміру суми, належної до виплати, є передчасним з огляду на таке.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
У даній правовій ситуації грошова компенсація за невикористанні протягом 2016-2020 років 110 діб відпусток не була нарахована та виплачена позивачеві, а тому відсутні підстави стверджувати про порушення прав позивача в частині неправильного визначення розміру таких сум, а тому зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити конкретну суму компенсації, а саме у розмірі 62911,20 грн, не призведе до належного судового захисту порушеного права позивача у спірних відносинах.
Оскільки повноваження щодо обрахунку суми спірної компенсації, покладається на відповідача, задоволення вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію саме у розмірі 62911,20 грн, буде вирішенням спору на майбутнє, який ще не виник, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.
Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі №240/11882/19.
Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з п.1, п. 4 ст.317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку в частині наявності порушеного права позивача у спірних відносинах, визнання протиправними дій Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо невиплати позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористанні у 2016-2020 роках 110 діб відпусток, однак, помилково зазначив спосіб захисту порушеного права, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 по справі № 520/9928/21 підлягає зміні в частині задоволення позову шляхом викладення абзацу третього резолютивної частини судового рішення в наступній редакції: зобов`язати Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні у 2016-2020 роках 110 діб відпусток.
В задоволенні вимог в частині зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити конкретну суму компенсації за невикористанні дні відпустки, а саме у розмірі 62911,20 грн слід відмовити.
В іншій частині доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області  задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 по справі № 520/9928/21  змінити шляхом викладення абзацу третього резолютивної частини судового рішення в наступній редакції: «Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області (61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, 5, код ЄДРПОУ 40108599) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористанні у 2016-2020 роках 110 діб відпусток».
В задоволенні вимог в частині зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити конкретну суму компенсації за невикористанні дні відпустки, а саме у розмірі 62911,20 грн - відмовити.
В іншій частині задоволення позову рішення Харківського окружного адміністративного суду 07.10.2021 по справі № 520/9928/21 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова	
Судді	   	С.П. Жигилій    В.Б. Русанова   	
Повний текст постанови складено  31.01.2022 року