П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 400/5931/21	
Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, -
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не виплати йому середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (не виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 24.05.2017 року, компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) за період з 24.05.2017 року по день фактичного розрахунку - 28 квітня 2020 року у розмірі 296205 гривень.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що при звільненні з військової служби йому не була виплачена грошова компенсація відпустки як учаснику бойових дій та індексація грошового забезпечення, в зв`язку з чим він звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду, рішенням якого від 16.03.2020 року по справі № 400/718/20, було визнано протиправними дії Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік та зобов`язано Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 24.05.2017 року. Рішенням суду від 17.03.2020 року по справі № 400/719/20 визнано протиправною бездіяльність Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 по 24.05.2017, зобов`язано Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 24.05.2017 року. 
Зазначені рішення відповідач виконав 28.04.2020 року та сплатив позивачу кошти в розмірі 29580,15 грн., але при цьому відповідач протиправно не здійснив нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року, ухваленим в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .
Визнана протиправною бездіяльність Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Зобов`язано Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (не виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 24.05.2017 року, компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) за період з 24.05.2017 року по день фактичного розрахунку - 28 квітня 2020 року у розмірі 56360,60 (п`ятдесят шість тисяч триста шістдесят грн шістдесят коп..) гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що на момент звільнення, у травні 2017 року, у позивача були відсутні будь-які претензії щодо розрахунку по виплаті індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Лише в серпні 2021 року, позивач звернувся до суду. Проте, суд першої інстанції не прийняв до уваги факт пропуску позивачем строку звернення до суду в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати належних при звільненні коштів.
Апелянт вказує, що в даному випадку у спірних правовідносинах відсутні підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України з огляду на відсутність спору при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум, посилаючись при цьому на  правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі №825/742/16.
Також апелянт зазначає, що з прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Отже, за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з апелянта середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні ст. 117 КЗпП, є безпідставним. Аналогічна, на думку апелянта, правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.06.2018 року по справі № 810/1543/17, від 06.06.2018 року по справі № 804/1782/16.
Крім того, апелянт посилається на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Реалізуючи свої права працівник має діяти добросовісно. При цьому під час захисту прав працівника має бути дотриманий розумний баланс між інтересами такого працівника та роботодавця. Оскільки відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від розміру простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг такої відповідальності може бути неспівмірним та непропорційним наслідкам порушення. Таким чином, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, можливо зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗПП України.
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач, послався на правомірність оскаржуваного рішення та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що позивач, в період з 24.05.2014 року по 24.05.2017 рік проходив військову службу у Миколаївському зональному відділі Військової служби правопорядку.
Наказом начальника Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку № 10-РС від 20.05.2017 року позивач звільнений з військової служби у запас відповідно до підпункту "а" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Наказом начальника Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку № 103 від 24.05.2017 року позивач виключений із списків особового складу Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку і всіх видів забезпечення.
При звільненні з військової служби позивачу не виплачена грошова компенсація відпустки як учаснику бойових дій з 2015 по 2017 рік.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 року по справі № 400/718/20, окрім іншого, зобов`язано Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової 24.05.2017 року.
Також при звільненні позивачу не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 24.05.2017 року.
Рішенням суду від 17.03.2020 року по справі № 400/719/20, окрім іншого, зобов`язано Миколаївський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 24.05.2017 року.
28.04.2020 року на картковий рахунок позивача апелянтом було перераховано 29580,15 грн.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки при звільненні, проте частково змінив суму, яка підлягала виплаті позивачу з огляду на принцип пропорційності.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Так, як нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків проведення розрахунку при виключенні із списків особового складу частини, відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)), суд згідно з положеннями ст.9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018 року по справі № 806/1899/17, від 31.05.2018 року по справі № 823/1023/16, від 30.04.2020 року по справі № 140/2006/19, від 04.09.2020 року по справі № 120/2005/19-а, від 09.07.2020 року по справі № 320/6659/18.
За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (ч. 2 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
Як вбачається з виписки по рахункам позивача, відповідачем 28.04.2020 року виплачено компенсацію невикористаної додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення в сумі 29580,15 грн,  на виконання рішення суду по справі № 400/718/20 та по справі № 400/719/20 у частині виплати компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік та індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 24.05.2017 року.
Таким чином, відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем щодо виплати компенсації додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП.
За приписами ч. 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Як передбачено статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За приписами ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Вказаний у ч. 1 ст. 117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.
Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 року по справі №810/451/17 та від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Верховний Суд зазначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України  відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19 та від 28.01.2021 року по справі №580/2427/19.
Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 року по справі № 2340/3023/18, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
Таким чином, враховуючи викладені вище обставини справи, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо непропорційності та нерозумності при розрахунку розміру середнього заробітку, оскільки розрахунок проведено згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19.
При цьому апеляційний суд зазначає, що відповідно до довідки про доходи  відповідача про розмір  грошового забезпечення за два останніх повних календарних місяців позивача, що передували звільненню становить 16120 грн. (березень 2017 року - 8060 грн. та за квітень 2017 року - 8060 грн).
Середньоденна зарплата позивача склала 393,17 грн. (16120/ 41 (кількість робочих днів з період з березня 2017 по квітень 2017 року). Кількість робочих днів за час затримки  виплати за період з 24.05.2017 року по 28.04.2017 року - 731 день. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить 287407,27 грн. (393,17 грн. х 731 робочих днів).
Оскільки сума несвоєчасно проведеного розрахунку  є набагато меншою ніж сума середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку, апеляційний суд погоджується із зменшенням судом першої інстанції розміру відшкодування, передбаченого ст. 177 КЗпП України, із застосуванням при цьому висновків Верховного Суду України  у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16.
Так, відповідно до роздавальних відомостей про виплату ОСОБА_1 грошової компенсації при звільненні у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 150827,55 гривень, з яких: грошове забезпечення 121 247,40 гривень (80,38%) та компенсація відпустки, індексація грошового забезпечення 29 580,15 гривень (19,61 %).
Обрахована судом першої інстанції відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за індексація грошового забезпечення, становить 287407,27  гривень.
Виходячи з принципу пропорційності, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 56360,60 грн. гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (19,61 % від 287 407,27грн). Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 та від 23.12.2020 року у справі №803/1768/17.
Таким чином, апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги базуються на невірному, власному, тлумаченні норм КЗпП України, які регулюють спірні правовідносини.
Також, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки остаточний розрахунок з відповідачем був проведений 28.04.2021 року, а з цим адміністративним позовом позивач звернувся 27.07.2021 року, тобто в межах строку, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України, та після тривалої протиправної бездіяльності апелянта.
Зазначає апеляційний суд і про помилковість посилання апелянта на постанову КАС ВС від 04.12.2019 року у справі №825/742/16, оскільки ця постанова була ухвалена КАС ВС за інших фактичних обставин, які відмінні від тих, що є у справі, яка переглядається апеляційним судом.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2-12, 72-78, 242, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку  -  залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року у справі № 400/5931/21 -  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 27.01.2022 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.