ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 грудня 2021 року	Львів	Справа № 380/1580/21 пров. № А/857/18479/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року (головуючого судді Сасевича О.М., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Львів) у справі №380/1580/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною і скасування вимоги про сплату боргу,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05.02.2021 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу №Ф-5271-54-У від 19.08.2019 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 23785,08 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року позов задоволено.
Не погодившись з прийнятим рішенням Головне управління ДПС у Львівській області оскаржило його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Зазначає, що відповідно до відомостей із облікових даних контролюючого органу, позивач перебуває на обліку як фізична особа - підприємець і платник єдиного внеску та він був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності ще 14.11.2003 та був зобов`язаний сплачувати єдиний внесок у силу наявного статусу фізичної особи - підприємця (незалежно від доходу) відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», проте він цього не здійснив, що спричинило прийняття вимоги про сплату недоїмки, яка числиться за позивачем. Також ОСОБА_1 пропустив 10-денний строк на звернення до суду згідно вказаного Закону, оскільки отримав спірну вимогу 04.10.2019, а звернувся до суду 05.02.2021.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. 
Згідно із частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року у справі №380/1580/21 та ухвалою суду від 11.11.2021 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 було видано свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи відповідно до розпорядження Миколаївської районної державної адміністрації від 14.11.2003 №471 та відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, станом на 05.08.2019 записи в реєстрі про ОСОБА_1 відсутні (не знайдені), що вбачається з витягу від 05.08.2019 №24687859 та у матеріалах справи відсутні також докази реєстрації позивача як фізичної особи - підприємця з унесенням відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Позивач перебуває на податковому обліку в Миколаївській ДПІ Стрийського управління Головного управління ДПС у Львівській області зі станом платника « 0» як платник податків за основним місцем обліку, дата взяття на облік 14.11.2003 за №471.
Також ОСОБА_1 перебуває на обліку як платник єдиного внеску за категорією фізична особа – підприємець, дата взяття на облік 09.12.2003 за реєстраційним №1711-02934.
Відповідно до даних облікової картки платника, за позивачем числиться недоїмка з єдиного внеску – на 09.02.2018 року 8448,00 грн., на 19.04.2018 року 10905,18 грн., на 19.07.2018 року 13362,36 грн., на 19.10.2018 року 15819,54 грн., на 21.01.2019 року 18276,72 грн., на 19.04.2019 року 21030,90 грн., на 19.07.2019 року 23785,08 грн.
14.02.2019 Головним управлінням ДФС у Львівській області було винесено стосовно ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5271-54, якою зобов`язано сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 18276,72 грн.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2020 у справі №1.380.2019.004354 таку вимогу було визнано протиправною та скасовано.
Головним управління ДПС у Львівській області було прийнято наступну вимогу від 19.08.2019 №Ф-5271-54-У, якою зобов`язано ОСОБА_1 сплатити борг (недоїмку) з єдиного внеску в сумі 23785,08 грн. (сума боргу визначена станом на 31.07.2019).
Позивач не погодився з такою вимогою від 19.08.2019 №Ф-5271-54-У і звернувся до ДФС України зі скаргою від 23.12.2020, яка була не задоволена (рішення ДПС від 14.01.2021 №715/6/99-00-06-02-01-06).
Вважаючи дії суб`єкта владних повноважень протиправними позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (що набрав чинності з 01.01.2011, далі - Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до частини 2 статті 2 Закону №2464-VI, виключно його нормами визначаються, зокрема, платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.
У зв`язку з чим суд вважає, що до кола платників єдиного внеску станом на час виникнення та існування спірних правовідносин (2017-2019 роки) віднесено фізичних осіб, які мають спеціальний статус, а саме, є підприємцями.
При цьому, як визначено чинною на час спірних правовідносин редакцією частини 1 статті 128 Господарського кодексу України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 Господарського кодексу України.
Саме на такого громадянина-підприємця частина 6 статті 128 Господарського кодексу України покладає обов`язок своєчасно надавати органам доходів і зборів декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію), інші необхідні відомості для нарахування податків та інших обов`язкових платежів; сплачувати податки та інші обов`язкові платежі в порядку і в розмірах, встановлених законом.
Частиною 1 статті 58 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, регулює Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців» від 15.05.2003 №755-IV (далі – Закон №755-IV).
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України №755-IV, державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі – державна реєстрація) – офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом України №755-IV.
Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону №755-IV, Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі – Єдиний державний реєстр) – єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.
Відповідно до підпунктів 1, 7 частини 1 статті 4 Закону №755-IV, державна реєстрація базується на таких основних принципах як обов`язковість державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі; об`єктивність, достовірність та повнота відомостей у Єдиному державному реєстрі.
Частиною 4 статті 10 Закону №755-IV обумовлено, що відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.
У зв`язку з чим, апеляційний суд погоджується із висновком чуду першої інстанції, що в періоді спірного нарахування єдиного внеску дані про ОСОБА_1 як про фізичну особу - підприємця були відсутні в Єдиному державному реєстрі та зазначена обставина свідчить про те, що спеціальний підприємницький статус позивача не був визнаний державою і у встановленому порядку відомості про це не були відображені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а тому безпідставні посилання відповідача про віднесення позивача до платників єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, позаяк, не маючи статусу фізичної особи - підприємця, визнаного в установленому чинним законом порядку, особа не може бути платником єдиного внеску відповідно до даного припису.
Окрім того, суд бере до уваги доводи сторони позивача в частині неможливості самостійного визначення контролюючим органом розміру єдиного внеску.
Так, відповідно до пункту 2 статті 7 Закону №2464-VI, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 Закону України №2464-VI, – на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Частиною 5 статті 8 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 Закону України №2464-VI, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 Закону України №2464-VI бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.
Як встановлено частиною 2 статті 9 Закону №2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Аналогічні положення містить Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (далі – Інструкція №449).
Відтак, суд приходить до висновку, що норми Закону №2464-VI обумовлюють визначення бази для справляння єдиного внеску, а також його конкретний розмір саме платником єдиного внеску, який (платник) зобов`язаний визначити базу нарахування внеску та визначити суму єдиного внеску (яка не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, але, вочевидь, може за бажанням платника перевищувати такий розмір).
Відповідно до вимог пункту 1 частини 2 статті 6 Закону №2464-VI саме платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
У той же час, серед повноважень органу доходів і зборів, що визначені в статті 13 Закону №2464-VI відсутнє право самостійно визначати базу нарахування єдиного внеску для певного платника та паво визначити суму єдиного внеску.
Пункт 7 частини 1 статті 13 Закону №2464-VI передбачає лише право органу доходів і зборів стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску, що слід розуміти як можливість стягнення тих сум єдиного внеску, які вже були нараховані на відповідну базу, однак, із певних причин не сплачені до бюджету.
Таким чином, суд не знаходить підстав для висновку про правомірність рішення контролюючого органу, який самостійно визначив позивачу суму єдиного внеску.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази проведення відповідачем перевірки правильності нарахування та сплати ОСОБА_1 єдиного внеску, відсутні посилання контролюючого органу на аналіз звітності позивача, його бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) нараховується єдиний внесок.
Натомість у оспорюваній вимозі зазначено лише, що сума недоїмки була визначена контролюючим органом на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, проте, доказів правомірності формування таких даних у згаданій інформаційній системі не надано.
Окремо суд також відзначає, що судами вже розглядався та вирішувався спір між позивачем і контролюючим органом із подібних підстав і аналогічного предмету – в справі №1.380.2019.004354, у якій ОСОБА_1 було оскаржено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 року №Ф-5271-54, винесену про сплату внеску в сумі 18276,72 грн, що числився як недоїмка на 31.01.2019 року.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2020 у справі №1.380.2019.004354 позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено повністю і визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 №Ф-5271-54.
При цьому, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що доводи відповідача про наявність у ОСОБА_1 статусу фізичної особи - підприємця не базується на фактичних обставинах та нормах права. Надані ж позивачем докази цілком доводять відсутність у нього такого статусу, а надані відповідачем докази абсолютно не спростовують цього факту. Восьмий апеляційний адміністративний суд підкреслив, що буквальний зміст релевантних положень нормативно-правових актів, дає підстави для висновку, що навіть у разі набуття особою статусу фізичної особи-підприємця до початку функціонування Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внесення відомостей про таку особу до Єдиного державного реєстру забезпечується державою, через відповідні органи, тому в обов`язковому порядку містяться у такому реєстрі. У зв`язку з чим, за висновком суду апеляційної інстанції, така обставина вказує на те, що ОСОБА_1 не є страхувальником у розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та не має обов`язку щодо сплати єдиного соціального внеску, а отже, вимога про сплату боргу, прийнята стосовно позивача, є необґрунтованою та протиправною.
Обставини, встановлені судом у справі №1.380.2019.004354, у силу частини 4 статті 78 КАС України звільняються від повторного доказування та є преюдиційними (зокрема, щодо відсутності в позивача статусу фізичної особи - підприємця, відсутності підстав для сплати єдиного внеску в певний період, відсутності недоїмки (боргу) з такого платежу в період, що був спірним). 
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності його дій, оскільки повторно вказав про наявність у ОСОБА_1 статусу підприємця та підстав для справляння єдиного внеску за період до 31.01.2019 (досліджуваний у справі №1.380.2019.004354) і включив ці ж нарахування внеску (які вже були предметом протиправної вимоги від 14.02.2019 №Ф-5271-54) до складу недоїмки за актуальною вимогою від 19.08.2019 №Ф-5271-54-У, що не може визнаватися обґрунтованим і законним.
Щодо доводів апелянта, що позивач пропустив 10-денний строк на звернення до суду, оскільки отримав спірну вимогу 04.10.2019, а звернувся до суду 05.02.2021 такі на думку колегії суддів є необґрунтованими з урахуванням наступного.
Згідно з абзацами 4 – 6 частини 4 статті 25 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.
Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку (абзаци восьмий, дев`ятий частини 4 статті 25 Закону №2464-VI).
Суми пені та штрафів, передбачених цим Законом, підлягають сплаті платником єдиного внеску протягом десяти календарних днів після надходження відповідного рішення. Зазначені суми зараховуються на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для зарахування єдиного внеску. При цьому платник у зазначений строк має право оскаржити таке рішення до органу доходів і зборів вищого рівня або до суду з одночасним обов`язковим письмовим повідомленням про це територіального органу доходів і зборів, яким прийнято це рішення (абзац 2 частини 14 статті 25 Закону №2464-VI).
Оскарження рішення органу доходів і зборів про застосування фінансових санкцій зупиняє перебіг строку їх сплати до винесення органом доходів і зборів вищого рівня та/або центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, або судом рішення у справі. Строк сплати фінансових санкцій також зупиняється до ухвалення судом рішення у разі оскарження платником єдиного внеску вимоги про сплату недоїмки, якщо застосування фінансових санкцій пов`язано з виникненням або несвоєчасною сплатою суми недоїмки.
Порядок, строки та процедура оскарження вимоги про сплату єдиного внеску поширюються на оскарження рішень органу доходів і зборів щодо нарахування пені та застосування штрафів (абзаци третій, четвертий частини 14 статті 25 Закону №2464-VI).
Строки звернення до суду у публічно-правових спорах визначається КАС України.
Так, відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).
Відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
У постанові від 25.02.2021 у справі №580/3469/19 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в порядку, встановленому статтею 346 КАС України, відступив від висновку Верховного Суду, що строк звернення з адміністративним позовом про оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску та/або рішення про застосування штрафу за несвоєчасну сплату (несплату) єдиного внеску становить 10 днів з дня отримання вимоги (рішення) (з дня отримання рішення за результатами розгляду скарги в процедурі адміністративного оскарження), який був зроблений, в тому числі, в постановах, на які посилався апеляційний суд.
У постанові від 25.02.2021 судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду сформулювала висновок, що Закон №2464-VI не передбачає застосування обмежувального (присічного) строку в 10 днів для оскарження до суду вимоги про сплату недоїмки з єдиного соціального внеску або послідовного застосування цього ж 10-денного строку двічі поспіль у разі незадоволення скарги, поданої в адміністративному порядку. Строк, протягом якого особа може звернутися до суду після застосування процедури досудового оскарження вимоги контролюючого органу про сплату єдиного внеску, визначений частиною четвертою статті 122 КАС України. Відтак, платник єдиного соціального внеску для захисту своїх прав і законних інтересів має право на звернення до суду з позовом про оскарження вимоги у межах гарантованого процесуальним законом строку, встановленого статтею 122 КАС України, а не статтею 25 Закону №2464-VI.
Відповідно до матеріалів справи Головним управління ДПС у Львівській області було прийнято вимогу від 19.08.2019 №Ф-5271-54-У, яка отримана ОСОБА_1 в грудні 2020 року, що підтверджує відповідь Миколаївського районного відділу Державної виконавчої служби про примусове виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5271-54-У винесеної 19.08.2019, після чого позивач звернувся до ДФС України зі скаргою від 23.12.2020, яка була не задоволена рішенням від 14.01.2021 №715/6/99-00-06-02-01-06 та 05.02.2021 подав позов до суду, тобто в межах строку встановленого КАС України.
Колегія суддів дійшла висновку, що враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, позовні вимоги задоволення правомірно, судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області – залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року у справі №380/1580/21 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                В.В. Гуляк

                                                                                            Р.Й. Коваль