Головуючий І інстанції: Зінченко А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 р. 	Справа № 520/6864/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Бершова Г.Є. ,  Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Харківської обласної прокуратури   на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2021, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 30.09.21 по справі № 520/6864/21
за позовом              ОСОБА_1  
до             Харківської обласної прокуратури                    
про стягнення недоплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог  просив:
-визнати бездіяльність Харківської обласної прокуратури у вигляді не нарахування та не виплати йому належної заробітної плати згідно положень ст.81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 01.07.2015 по 30.12.2020 включно протиправною;
-зобов`язати Харківську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити йому недоотриману частину заробітної плати, передбачену ст.81 Закону України «Про прокуратуру», після визнання неконституційними окремих положень пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, у розмірі 208 224,20 грн. з відрахуванням необхідних податків та зборів за період з 01.04.2020 по 30.12.2020 включно;
-стягнути з Харківської обласної прокуратури на його користь за рахунок бюджетних асигнувань матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, передбаченої ст.81 Закону України «Про прокуратуру», що завдана окремими положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, які визнані неконституційними, у розмірі 1 266 315,10 грн. з відрахуванням необхідних податків та зборів за період з 01.07.2015 по 31.03.2020 включно;
-стягнути Харківської обласної прокуратури на його користь за рахунок бюджетних асигнувань середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.12.2020 по дату остаточного розрахунку, виходячи з розрахунку середньої заробітної плати у місячному розмірі - 52 263,90 грн та денному розмірі - 2 430,90 грн з відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів;
- на підставі ст.371 КАС України звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього розміру недоотриманої заробітної плати за один місяць у розмірі 52 263,90 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 позов задоволено частково.
Зобов`язано Харківську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману частину заробітної плати, передбаченої ст.81 Закону України «Про прокуратуру», після визнання неконституційними окремих положень пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, у розмірі - 208 224,20 грн з відрахуванням необхідних податків та зборів за період з 01.04.2020 по 30.12.2020 включно.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Позивач, не погодившись із зазначеним рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив про не врахування судом першої інстанції, що  йому завдану майнову шкоду актом, що визнаний неконституційним; відповідно до Прикінцевих і перехідних положень Закону № 113-ІХ за прокурорами, зокрема, місцевих прокуратур зберігається відповідний правовий статус, який вони  мали до набрання чинності  цим Законом при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до окружної прокуратури; гарантії діяльності прокурора місцевої прокуратури, зокрема ОСОБА_1 , визначені ст.ст. 16, 81 закону України «Про прокуратуру» у період з 26.03.2020 по 30.12.2020 жодних змін не зазнали.
Харківська обласна прокуратура (далі - відповідач) не надала відзив на апеляційну скаргу позивача.
Разом з тим, відповідач, вважаючи неправомірним рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив про не врахування  судом, що Закон № 1697 із змінами, внесеними Законом № 113- ІХ, передбачає оплату праці працівників регіональних та місцевих прокуратур відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» № 505 від 31.05.2012.
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог -  без змін.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що у період з  22.07.2013 до 30.12.2020 позивач працював в органах прокуратури на різних посадах. Наказом керівника Харківської обласної прокуратури № 3577к від 23.12.2020 ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області та з органів прокуратури на підставі п.9 ч. 1 ст. 51 Закону України “Про прокуратуру” з 30.12.2020.
12.03.2021 позивач звернувся до Харківської обласної прокуратури із запитом, за результатами розгляду якого позивача листом № 27-94вих-2021  від 22.03.2021 повідомлено, що в період з червня 2015 року по серпень 2019 року заробітна плата ОСОБА_1 складалась з наступних складових: - посадового окладу, який щорічно затверджувався головним розпорядником коштів - Генеральною прокуратурою України у штатних розписах, липень-вересень 2015 року - 1 379,00 грн., жовтень-листопад 2015 року - 1 444,00 грн., грудень 2015 року - серпень 2017 року - 2 048,00 грн., вересень 2017 року - грудень 2020 року - 5 660,00 грн.); - надбавки за класний чин; - надбавки за вислугу років;  надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо-важливої роботи; - підвищеного посадового окладу працівникам , які здійснюють нагляд  за додержанням законів під час виконання судових рішень у кримінальних справах  та інших примусових заходів, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян; - надбавки за роботу в умовах режимних обмежень; індексації; преміювання, які обраховувались згідно постанов Кабінету Міністрів України: від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» зі змінами; від 09.12.2015 №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів»; від 09.03.2006 №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» зі змінами; від 07.05.2008 №425 «Про затвердження Порядку виплати надбавки за вислугу років працівникам органів прокуратури та про їх медичне обслуговування»; від 09.12.2015 №1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури» зі змінами; від 15.06.1994 №414 «Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці» зі змінами; від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» зі змінами.
До вказаного листа відповідачем додано розрахункові листи за 2015-2020 рр. з зазначенням розміру складових заробітної плати за кожний місяць окремо.
ОСОБА_1 вважає, що за час роботи в органах прокуратури йому не була виплачена заробітна плата у повному обсязі. За період з 01.07.2015 по 30.12.2020 утворилась заборгованість у розмірі 1 474 539,30 грн. (2 668 743,00 грн -1 194 203,70 грн), окремо за період квітень-грудень 2020 року - 208 224,20 грн. (464 769,40 грн -256 545,20 грн), яка підлягає стягненню, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Конституційного Суду України № 6-р/2020 прийнято 26.03.2020, у зв`язку з чим право позивача на отримання заробітної плати виникає з дня прийняття рішення Конституційним Судом України, а саме з 27.03.2020.
Колегія суддів за результатами перегляду рішення суду першої інстанції зазначає наступне.
В силу вимог ч. 2ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру», який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.
Відповідно до ч.ч. 1-4ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»1697-VII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом:
1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2;
2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.
Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (ч. 7ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»).
Відповідно до ч. 2ст. 8 Закону України «Про оплату праці» умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно статті 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
За змістом частин 1 та 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно ч. 1ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Згідно ч. 2 ст. 89 Закону України «Про прокуратуру`функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.
Статтею 90 вказаного Закону визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Відповідно до п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» норми і положення, зокрема,статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.
Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Закон України від 28.12.2014 року № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік`та Закон України від 28.12.2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин прийняті пізніше Закону України 14.10.2014 року №1697-VII «Про прокуратуру», а тому у 2015 році норми і положення Закону України «Про прокуратуру» щодо заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.
Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 825/575/16, від 19 березня 2020 року у справі № 806/3314/17, від 09 вересня 2020 року у справі №807/1171/16.
Сторонами не оспорюється той факт, що у спірний період посадовий оклад позивача нараховувався не у відповідності до положень ст. 81Закону України «Про прокуратуру», а у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України,
Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України(є неконституційними), окреме положення пункту 26розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України, положення пункту 26розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
В апеляційній скарзі позивач зазначив, що положеннями п. 26розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, які були визнані неконституційними, йому було завдано матеріальної шкоди (збитків) у вигляді неотриманої заробітної плати, тому належним способом захисту його прав є застосування норм прямої дії, а саме ч. 3 ст. 152Конституції України, якою закріплено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку, на що суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України».
Згідно ч. 3ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
Колегія суддів зазначає, що положення даної статті підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. При цьому у випадках, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню.
Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Тобто, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивач просить відшкодувати завдану йому шкоду у вигляді недоплаченої суми заробітної плати.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати не може вважатися збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.
Рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.
Отже, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.
Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність)закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.
У тексті рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість у резолютивній частині цього рішення чітко вказано про те, що положення пункту 26розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином, положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України втратили чинність саме з 26.03.2020.
З урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 , які стосуються періоду до 26.03.2020, тобто до прийняття указаного рішення Конституційного Суду України, не підлягають задоволенню, оскільки зазначене рішення не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Наведений вище висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 28.01.2021 по справі №808/1491/16.
Вирішуючи питання про вплив рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 на спірні правовідносини щодо нарахування і виплати заробітної плати за період з 27.03.2020 до 30.12.2020, колегія суддів виходить із такого.
З ухваленням Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 під час нарахування і виплати заробітної плати прокурорам належить керуватися положеннями ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».
Разом з тим, зазначена норма права у редакції, що діяла станом на 26 березня 2020 року та залишається чинною на цей час, визначає розмір посадового окладу лише для окремого кола прокурорів, яким проводиться нарахування і виплата заробітної плати, а саме - для прокурорів окружної, обласної прокуратур та Офісу Генерального прокурора.
Пунктом 7 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у регіональних прокуратурах чи місцевих прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в обласних прокуратурах чи окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.
Колегія суддів наголошує, що приписи Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ є чинними, неконституційними не визнавались, а тому підлягають застосуванню до спірних правовідносин у даній справі.
Судова колегія зазначає, що переведення прокурорів, зокрема до обласних та окружних прокуратур, обумовлено проходженням ними атестації, а відтак і оплата праці передбачена, безпосередньо ст. 81 Закону №1697-VІІ з урахуванням змін, внесених Законом № 113-ІХ від 19.09.2019 року, стосується саме працівників обласних та окружних прокуратур, які успішно пройшли атестацію, запроваджену Законом № 113-ІХ, в той час як оплата праці працівників регіональних та місцевих прокуратур, які не пройшли атестацію, врегульована тимчасово постановою КМ України № 505. 
Отже, лише після проходження атестації та переведення працівників до обласних та окружних прокуратур, прокурори набувають права на оплату праці у розмірах, які передбачені ст.81 Закону №1697-VІІ, а не постановою КМ України № 505.
При цьому, матеріли даної справи не містять доказів прийняття рішення про успішне проходження атестації позивачем відповідною кадровою комісією.
У свою чергу, позивач у спірний період працював в місцевій прокуратурі.
Водночас ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, що діяла в період з 26 березня 2020 року не містить в собі положень, які б визначали розмір посадового окладу для працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур.
Відповідно, з відновленням дії ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» правове становище позивача як прокурора місцевої прокуратури залишилося незмінним.
Єдиною нормою закону, яка регулює питання оплати праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур є абз. 3 п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні» положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», який, свою чергу, передбачає, що оплата праці таких працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Отже, у період з 26.03.2020 відповідач під час нарахування і виплати позивачу заробітної плати та інших виплат, керувався постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 р. № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції прийнято помилкове рішення в частині задоволених позовних вимог, оскільки відповідач діяв правомірно та відповідно до вимог абз. 3 п. 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та не порушив право позивача на оплату праці.
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки останні є похідними від вимог про стягнення з відповідача недоотриманої частини заробітної плати, у задоволенні яких під час апеляційного розгляду справи відмовлено.
Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 315, ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає необхідним скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 в частині задоволених позовних вимог та прийняти постанову, якою відмовити в цій частині задоволення позову, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури – задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 по справі № 520/6864/21  скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Харківську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману частину заробітної плати, передбаченої ст.81 Закону України «Про прокуратуру», після визнання неконституційними окремих положень пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, у розмірі - 208 224,20 грн (двісті вісім тисяч двісті двадцять чотири гривні 20 копійок) з відрахуванням необхідних податків та зборів за період з 01.04.2020 по 30.12.2020 включно.
Прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 по справі 520/6864/21 - залишити без змін  . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	Г.Є. Бершов    І.С. Чалий