ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1843/22 Справа № 204/2642/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Красвітної Т.П., Петешенкової М.Ю.,
при секретарі — Панасенко С.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 липня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, –

ВСТАНОВИЛА:

       У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 19 грудня 2003 року по 21 січня 2020 року перебувала з ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі. 
       В період шлюбу, подружжя придбало за рахунок спільних накопичених грошових коштів на ім`я ОСОБА_1 : квартиру АДРЕСА_1 , автомобіль марки RENAULT KANGOO та автомобіль марки LEXUS RX, а також автомобіль марки TOYOTA PRADO, який було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 .
       В 2018 році ОСОБА_1 продав квартиру АДРЕСА_1 , однак, до теперішнього часу компенсацію в розмірі 1/2 грошових коштів від продажу квартири позивачці в добровільному порядку надавати відмовляється. 
       Також ОСОБА_2 у позовній заяві зазначено, що згоду на продаж вищевказаної квартири нею було надано у відповідній заяві приватному нотаріусу, тому їй не відомо за яку суму було продано квартиру.
       Крім того, на теперішній час, ОСОБА_1 особисто користується автомобілями: RENAULT KANGOO, LEXUS RX та TOYOTA PRADO. Разом з тим, позивачкою зазначено, що згоду на продаж спільного сумісного майна подружжя, а саме - зазначених автомобілів, вона не надавала, а на пропозиції щодо поділу або компенсації вартості спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 не реагує.
       У зв`язку з викладеним, ОСОБА_2 просила суд ухвалити рішення, яким:
       - визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : автомобіль марки RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, об`єм двигуна 1870 см. куб., зареєстрований 14 листопада 2014 року; автомобіль марки LEXUS RX, 2002 року випуску, об`єм двигуна 2995 см. куб., зареєстрований 29 червня 2017 року; автомобіль марки TOYOTA PRADO, 2006 року випуску, номер, шасі, (кузова, рами) - VIN - НОМЕР_1 , тип - ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, об`єм двигуна 2694 см.куб., колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований РП РЕВ 4-го MB ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 07 вересня 2007 року;
       - визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя а саме: автомобіля марки RENAULT KANGOO, автомобіля марки LEXUS RX та автомобіля марки TOYOTA PRADO;
       - стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі ринкової вартості 1/2 частини: квартири АДРЕСА_1 – 25 3179 грн 50 коп, автомобіля марки RENAULT KANGOO – 197 017 грн 50 коп, автомобіля марки LEXUS RX – 93 431 грн 00 коп та автомобіля марки TOYOTA PRADO – 54 656 грн 50 коп, а всього: 598 284 грн 50 коп;
       - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору.
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя – задоволено частково. Визнано спільним майном подружжя автомобіль RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , автомобіль LEXUS RX 300, 2002 року випуску, об`єм двигуна 2995 см. Куб, зареєстрований 29 червня 2017 року, автомобіль TOYOTA PRADO, 2006 року випуску, номер, шасі, (кузова, рами) VIN - НОМЕР_1 .
       В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, виділено автомобіль RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 в особисту власність відповідача ОСОБА_1 .
       В рахунок компенсації 1/2 частини вартості автомобіля RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 та 1/2 частини вартості відчужених автомобілів LEXUS RX 300, 2002 року випуску, об`єм двигуна 2995 см.куб, та автомобіля TOYOTA PRADO, 2006 року випуску, номер, шасі, (кузова, рами) VIN - НОМЕР_1 , стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 кошти в сумі 324 482 грн 47 коп. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. Також вирішено питання розподілу судових витрат.
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, визнавши за ОСОБА_2 в порядку розподілу спільно нажитого майна подружжя право спільної часткової власності на 1/2 ідеальні частки автомобіля марки RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , та визнавши за ОСОБА_1 в порядку розподілу спільно нажитого майна подружжя право спільної часткової власності на 1/2 ідеальні частки автомобіля марки RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 . В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя – відмовити.
       Від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до суду надійшли письмові пояснення, в яких просить відхилити апеляційну скаргу та оскаржуване рішення суду залишити без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині — без змін, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що 19 грудня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого 19 грудня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Красногвардійського районного управління юстиції м.Дніпропетровська.
       21 січня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 , виданого 21 січня 2020 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро).
       В період шлюбу подружжям придбано на ім`я ОСОБА_1 : автомобіль марки RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, об`єм двигуна 1870 см. куб., зареєстрований 14 листопада 2014 року; автомобіль марки LEXUS RX, 2002 року випуску, об`єм двигуна 2995 см. куб., зареєстрований 29 червня 2017 року; та на ім`я ОСОБА_2 : автомобіль марки TOYOTA PRADO, 2006 року випуску, номер, шасі, (кузова, рами) - VIN- НОМЕР_1 , тип - ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, об`єм двигуна 2694 см.куб., колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований РП РЕВ 4-го MB ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 07 вересня 2007 року.
       Згідно листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 16 вересня 2020 року, 24 липня 2020 року ОСОБА_1 було відчужено автомобіль марки LEXUS RX, 2002 року випуску, та перереєстровано на нового власника, на підставі договору купівлі-продажу №1242/2020/2115974. 
       Крім того, відповідачем, за довіреністю від позивача від 10 липня 2019 року, також було продано автомобіль марки TOYOTA PRADO, 2006 року випуску, VIN - НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
       Відповідно до Звітів, виготовлених ТОВ «Укрспецекспертиза» від 12 жовтня 2020 року та від 14 листопада 2020 року, наданих позивачем, ринкова вартість спірного автомобіля марки LEXUS RX, 2002 року становить – 186 862 грн, спірного автомобіля марки TOYOTA PRADO – 394 035 грн. Також, згідно вказаних звітів, ринкова вартість спірного автомобіля марки RENAULT KANGOO становить – 109 313 грн.
       Відповідачем ОСОБА_1 було надано суду висновок судового експерта №01/06/21 від 07 червня 2021 року відповідно до якого ринкову вартість спірного автомобіля марки RENAULT KANGOO визначено у розмірі 68 067, 94 грн.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірні автомобілі було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому дійшов висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог позивачки в частині визнання транспортних засобів спільною сумісною власністю сторін, як колишнього подружжя. 
       При цьому, в частині вирішення позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля RENAULT KANGOO, суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні, адже одночасне стягнення компенсації вартості частини автомобіля та визнання права власності на вказану частку за позивачем, порушить відповідні права відповідача.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частини автомобілів LEXUS RX та TOYOTA PRADO, суд першої інстанції виходив з того, що на даний час останні відчужені та належать іншим особам, а тому, в свою чергу, судом стягується з відповідача половина їх вартості на користь позивачки.
       З огляду на те, що рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 липня 2021 року оскаржується в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації в розмірі ринкової вартості 1/2 частини: автомобіля марки RENAULT KANGOO, автомобіля марки LEXUS RX та автомобіля марки TOYOTA PRADO, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.
       Так, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній апелянтом частині, виходячи з наступного.
       Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
       Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
       У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України).
       Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
       Частиною 1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
       Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 6-843цс17 та Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі 61-2446св18, 07 лютого 2018 року у справі 61-524св18, 19 червня 2019 року у справі 621/302/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.
       В апеляційній скарзі апелянтом зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з нього на користь позивачки компенсації вартості 1/2 частини автомобіля RENAULT KANGOO без обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації й попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
       Колегія суддів не погоджується з такими доводами скаржника, з огляду на таке. 
       Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.
       Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
       Аналогічної правової позиції також дотримується і Верховний Суд в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц та від 09 січня 2019 року у справі №643/4589/15-ц.
       У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
       Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
       Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України. 
       Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц.
       Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що оскільки автомобіль RENAULT KANGOO є річчю неподільною та перебуває у фактичному користуванні відповідача, доводи ОСОБА_1 про те, що вирішуючи питання про поділ майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суд має застосувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України, є неспроможними, з огляду на таке.
       Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
       Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
       Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.
       Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.
       У пунктах 1–3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.
       Так, правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
       Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому, залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
       Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
       Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц та від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19-ц.
       Тож, аналізуючи наведені норми закону та беручи до уваги спосіб захисту, обраний позивачкою при пред`явленні даного позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль RENAULT KANGOO, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу саме шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на зазначений автомобіль та стягнення з нього на користь позивачки грошової компенсації 1/2 частини вартості цього автомобіля, що становить суму в розмірі 34 033,97 грн, згідно висновку експерта (а.с. 59), адже такий спосіб поділу транспортного засобу RENAULT KANGOO не є виходом за межі позовних вимог та відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки позивач буде позбавлений його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування, а відповідач, в свою чергу, набуває право власності на автомобіль у цілому.
       У своїй скарзі ОСОБА_1 також посилається на те, що при поділі майна подружжя не було враховано борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.
       Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме сторін у даній справі, були автомобілі марки LEXUS RX і TOYOTA PRADO, які було продано ОСОБА_1 , та автомобіль RENAULT KANGOO, який знаходиться у користуванні відповідача.
       Обставини спільного придбання вказаних транспортних засобів під час шлюбу, та як наслідок, поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на автомобілі, сторонами у справі не заперечувалися та, відповідно до ст.81 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягають, а тому, при поділі майна частки сторін є рівними, оскільки іншого не визначено домовленістю між ними та підстав для відступлення від рівності часток не вбачається.
       Таким чином, сторони мають право на поділ вищевказаного майна, у тому числі й коштів від продажу автомобілів LEXUS RX та TOYOTA PRADO, проте за взаємною згодою сторін вказане майно не було поділено.
       Водночас, посилання апелянта щодо придбання автомобіля LEXUS RX за його особисті запозичені кошти та самостійного повернення позики після розлучення сторін – не спростовують презумпції спільності права власності подружжя на вказане майно, яке набуте ними в період шлюбу, оскільки надана ним копія договору позики від 23 червня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підтверджує лише передачу коштів 23 червня 2017 року відповідачу, а не використання саме цих коштів для придбання саме спірного автомобіля LEXUS RX.
       Крім того, ОСОБА_1 жодними доказами не підтверджено спільне використання подружжям отриманих ним коштів від продажу автомобіля TOYOTA PRADO, зокрема, тих обставин, що зазначені кошти були витрачені на потреби сім`ї.
       Отже, апелянтом не було спростовано презумпції спільності права власності подружжя на вказані транспортні засоби, зокрема, не доведено, що спірні автомобілі було придбано саме за його особисті кошти, отримані в позику, і що ці автомобілі було придбано лише за ці кошти, а також не доведено спільне використання коштів, отриманих внаслідок продажу відповідачем спільних автомобілів, що б унеможливлювало визнання їх об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку про правомірність стягнення судом першої інстанції половини їх вартості на користь позивачки.
       Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо наданих позивачем звітів, в частині визначення вартості автомобілів LEXUS RX та TOYOTA PRADO, оскільки зазначені звіти ним не спростовані та власних належних доказів щодо вартості вказаних транспортних засобів ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції надано не було.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення в оскаржуваній частині.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду в оскаржуваній частині не спростовують, тому підстави для скасування рішення відсутні.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  — залишити без задоволення.
       Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 липня 2021 року в оскаржуваній частині — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

Судді:                                                                          Т.П. Красвітна

                                                                        М.Ю. Петешенкова