КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/15949/2021                                          
 
                                                          П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
          м. Київ                                                                                          Справа № 757/2873/21-ц
 
22 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Рейнарт І.М.
при секретарі             - Верес Ю.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року, постановлене під головуванням судді Батрин О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк» про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів ,-
 
                                                 в с т а н о в и в:
 
18 січня 2021 року ОСОБА_1  звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк» про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними та застосування наслідків недійсності вказаних правочинів.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що  30 листопада 2006 року  між ним та АТ «Райффайзен Банк Аваль»  було укладено кредитний договір № 014/9408/74/49702 та 17.09.2007 року кредитний договір № 014/9408/82/60745. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 30 листопада 2006 року між  ним та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір іпотеки № 014/9408/74/49702, відповідно до якого він передав в іпотеку банку: житловий будинок   АДРЕСА_1 ;   земельну ділянку, розташовану на масиві « Дідовиця » села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, кадастровий номер 3221886000010280122 та квартиру   АДРЕСА_2 .
31.07.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк» було укладено договір відступлення  права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив за плату новому кредитору ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» право вимоги до боржника   ОСОБА_1 , що належить первісному кредитору на підставі кредитних договорів. Також, 31.07.2017 року між тими ж сторонами було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 30.11.2006 року.
Вважає, що вказаний договір  відступлення права вимоги  суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки за своєю юридичною природою, незважаючи на назву, містить всі ознаки договору факторингу, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним. Договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, яким забезпечено кредитний договір на підставі ст. 24 Закону України «Про іпотеку»,  також є недійсним, оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов`язання. Крім того, вважає оспорювані правочини про відступлення права вимоги за кредитними договорами та за договором іпотеки  від 31.07.2017 року недійсними, оскільки, всупереч вимог ст. 514 ЦК України, кредитори передали один одному неіснуючі суми заборгованості з метою протиправного заволодіння  його майном та майном його родичів, посилаючись на наявність рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23.11.2016 року, яким кредитний договір № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року був розірваний та стягнуто з позивача на користь банку суму заборгованості у розмірі 861 278,62 грн. Вказане судове рішення належним чином ним виконується  та станом на 18.01.2021 року ним сплачено в рахунок погашення заборгованості 669 278,77 грн. Також у кредиторів відсутні документи (первина бухгалтерська документація), які засвідчують наявність права вимоги та  обсяг заборгованості, відсутні  також докази оплати вартості права вимоги за договором.
01.02.2021  було відкрито провадження у справі за правилами позовного (спрощеного) провадження.
28.04.2021 року на адресу судунадійшов відзив  представника відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль» - Майтапової В.Ю. на позовну заяву, в якому  представник  просила відмовити  у  задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 , оскільки спірні договори є оплатними договорами відступлення права вимоги, а не договорами факторингу, так як за укладеними договорами жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату. Одночасно просила розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 09.08.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача АТ «Райффайзен банк Аваль» - Майтапової В.Ю. про призначення справи до судового розгляду в порядку загального позовного провадження.
13.05.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив,  в якій посилається на те, що спірні договори відступлення прав вимоги є договорами факторингу, за оспорюваним правочином передано неіснуючу заборгованість за кредитним договором, що порушує публічний порядок, у зв`язку з чим він є недійсним. Посилався  на те, що за вказаним договором відсутня первинна бухгалтерська документація, відсутні докази оплати вартості права вимоги.
07.06.2021 року від представника відповідача АТ «Райффайзен банк Аваль» - Майтапової В.Ю. надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких договір про відступлення права вимоги відповідає положенням чинного законодавства, підстав для визнання його недійсним немає. Крім того, просила залучити до участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог ТОВ «ФК «Авістар», ТОВ «ФК ГЕФЕСТ», оскільки стягувач у виконавчому провадженні про стягнення з позивача на його користь кредитної заборгованості за рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23.11.2016 року вже замінений на ТОВ «ФК ГЕФЕСТ».
23.06.2021 року від позивача надійшли письмові пояснення на позов, відповідно до яких сума відступлення за спірним договором є неправильною та у відповідача АТ «Райффайзен банк Аваль» закінчився строк позовної давності на стягнення кредитної заборгованості ще 05.03.2016 року, оскільки вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості позивачу було пред`явлено 03.02.2013 року та запропоновано погасити заборгованість до 05.03.2013 року. Виписка по рахунку позивача, надана банком, не відповідає дійсності та підстав для залучення ТОВ «ФК «Авістар», ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» в якості третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог немає, оскільки оспорюється перший договір про відступлення прав вимоги, укладений між АТ «Райффайзен банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк».
Ухвалою суду від 09.08.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача АТ «Райффайзен банк Аваль» - Майтапової В.Ю. про залучення до участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог ТОВ «ФК «Авістар», ТОВ «ФК ГЕФЕСТ».
 Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк» про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними та застосування наслідків недійсності відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 21 жовтня 2021 року позивач ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року та ухвалити нове судове  рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено  з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд першої інстанції, не дивлячись на  значну складність справи та її важливе значення для сторін, розглянув  дану справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Вказує на те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не було враховано позицію Верховної Палати Верховного Суду щодо розмежування договорів цесії та договорів факторингу, що викладена у постанові від 11.09.2018 року № 909/968/16.
Звертає увагу, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги у Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» було відступне право вимоги за кредитним договором № 014/9408/82/60745, адже строк позовної давності минув 05.03.2016 року. 
Посилається на те, що надана відповідачем разом із запереченнями на позов виписка по рахункам сформована по рахунку типу IBAN, а не по рахунку, зазначеному в п. 3.2. кредитного договору.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що оскаржувані договори відступлення прав вимоги не порушують  його  права. 
В судовому засіданні  позивач   ОСОБА_1   повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник відповідача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» та представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк» в судове засідання повторно не з`явились, про день та час слухання справи  судом повідомлені у встановленому законом порядку, а трму колегія судлів вважає  можливим розгляд справи у їх відстуності.
 Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення  позивача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 30 листопада 2006 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/9408/74/49702, відповідно до умов п. 1.1. якого, кредитор на положеннях та умовах цього договору надав позичальнику  кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 340 000 доларів США.
Відповідно до п. 1.2  вказаного кредитного договору, кредит надавався на 240 місяців з 30.11.2006 року по 30.11.2026 року. Процентна ставка за користування кредитом складає 14,00% відсотків річних. Кредитор має право щорічно переглядати відсоткову ставку за користування кредитом в порядку, передбаченому п. 6.2 договору.(а.с. 15-17).
17.09.2007 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/9408/82/60745, відповідно до умов п. 1.1. якого кредитор на положеннях та умовах цього договору надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 772 650.,00 грн., а позичальник зобов`язується належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів банку, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором. 
Відповідно до п. 1.2  вказаного  договору кредит надавався на 120 місяців з 17.09.2007 року по 17.09.2017 року (включно), згідно графіку надання кредиту.Процентна ставка за користування кредитом складає 13.5% відсотків річних. Інфляційне застереження: сторони домовились, що кредитор має право без отримання будь- якої додаткової згоди позичальника коригувати (змінювати) процентну ставку протягом дії цього договору в випадках, передбачених п. 1.5- 1.6. договору, та з дотриманням порядку, передбаченого п. 6.2. цього договору. (а.с. 21-25).
З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України кредитор та позичальник 19 липня 2010 року уклали додаткову угоду № 96-05/13/1105 до кредитного договору № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року. (а.с. 18)
Того ж дня між сторонами було укладено  додаткову угоду № 96-05/13/1105 до кредитного договору № 014/9408/82/60745 від 30.11.2006 року. (а.с. 26-27)
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року первісний позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму заборгованості за кредитним договором № 014/9408/74/49702 від 30 листопада 2006  року в розмірі 68 445,7 доларів США, що еквівалентно 857 624, 62 грн. та судовий збір в розмірі 3 654 грн., а всього 861 278,62 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково, кредитний договір № 014/9408/74/49702 від 30 листопада 2006 та додаткову угоду № 96-05/13/1105 до нього від 19 липня 2010  року, укладені між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 розірвано (а.с. 52-58).
04 квітня 2017 року державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Булавчик Н.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 363/505/15-ц, виданим 23.03.2017 року Вишгородським районним судом Київської області, про стягнення з боржника  ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором у розмірі 861 278,62 грн. (а.с. 61-62).
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07 червня 2017 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
Розстрочено виконання рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23листопада 2016 року за виконавчим листом № 363/505/15-ц від 23 березня 2017 на строк чотири роки дев`ять місяців шляхом стягнення щомісячних платежів рівними частинами від загальної суми заборгованості, зазначеної у вказаному виконавчому листі з кінцевим терміном сплати заборгованості 05 лютого 2022 року. (а.с. 59-60)
31 липня 2017 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк» було укладено договір про відступлення прававимоги.
Відповідно до пункту 2.1  вказаного договору, в порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги, а новий кредитор набуває права вимоги та сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених договором. Новий кредитор сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених договором. Новий кредитор набуватиме статус правонаступника первісного кредитора відповідно до чинного законодавства України, у виконавчому провадженні, пов`язаному з правом вимоги. 
Згідно умов п. 3.1.  цього договору, вартість прав вимоги за договором становила 20 000,00 грн. (а.с. 32-36).
В додатку № 1 до договору відступлення права вимоги від 31липня 2017 року  здійснено розрахунок заборгованості за кредитним договором № 014/9408/74/49702 від 30 листопада 2006 року та  вказано, що первісний кредитор повідомив нового кредитора про те, що загальна сума заборгованості  ОСОБА_1 перед первісним кредитором станом на дату укладення договору відступлення права вимоги від 31липня 2017 року становить 502 211,78 доларів США та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 316 893,19 доларів США, заборгованості за процентами у розмірі 185 322,59 доларів США, заборгованості за пенею у розмірі 17 995 284 грн. 99 коп.(а.с. 37)
В додатку № 2 до договору відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року здійснено розрахунок заборгованості за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17 вересня 2007 року, загальна сума заборгованості боржника перед первісним кредитором станом на дату укладення договору відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року становить 651 726,07 грн. та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 491 445,90 грн., заборгованості за процентами у розмірі 160 280,17 грн., заборгованості за пенею у розмірі 548 389,88 грн.(а.с. 39)
28 липня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль» направило боржнику ОСОБА_1 , іпотекодавцю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлення,  в якому повідомило, що 31 липня 2017 року всі права вимоги банку до ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/9408/74/49702 від 30 листопада 2006 року та кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17 вересня 2007 року були відступлені Публічному акціонерному товариству «Комерційний індустріальний банк» (а.с. 40-41)
Згідно з Актом приймання-передачі документації за договором відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (первісний кредитор) передав, а ПАТ «Комерційний індустріальний банк» (новий кредитор) прийняв документацію: оригінал кредитного договору № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року, що укладений між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 ;  оригінал додаткової угоди №96-05/13/1105 від 19.07.2010 року до кредитного договору № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року; оригінал  додаткової угоди №С 11-0000-119/61/1393 від 19.10.2012 року до кредитного договору № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року,  копію рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23.11.20196 року по справі № 363/505/15-ц про стягнення заборгованості, про захист прав споживачів і розірвання кредитного договору , документи судового та/або виконавчого провадження, пов`язаного з правом вимоги за кредитним договором № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року за домовленістю (а.с. 42-43).
31 липня 2017 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк» було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 30.11.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Черленюх Л.В. та зареєстрований за номером № 950 (а.с. 44-46).
Згідно з Актом прийому-передачі від 31липня 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (первісний кредитор) передав, а ПАТ «Комерційний індустріальний банк» (новий кредитор) отримав документи:  договір іпотеки б/н від 30.11.2006 року, договір іпотеки б/н від 30.11.2006 року, додатковий договір № 1 від 17.09.2007 року до договору іпотеки від 30.11.2006 року, додатковий договір № 2 від 21.09.2007 року до договору іпотеки від 30.11.2006 року, договір про внесення змін та доповнень № 3 від 20.07.2010 року до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Кравцовою О.В. 30.11.2006 року за реєстром № 3682, договір про внесення змін та доповнень від 20.07.2010 року до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Ковальчуком О.П. 30.11.2006 року за реєстром № 4649 (а.с. 47).
Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк» про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними та застосування наслідків недійсності  правочинів, суд першої інстанції посилався на те, що  вкзані вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому правові підстави для їх задоволення відсутні.
Колегія суддів  погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як суд повно та об`єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані  докази, надав їм вірну правов оцінку та ухвалив  рішення з дотриманням норм процемуального права та  вірно застосував норми матеріального права, з огляду на наступне.
Частина 3 статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони  в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).
Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.  
Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема, договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі, відносно осіб, які можуть виступати фактором.
Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.
Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Зі змісту договорів про відступлення права вимоги за кредитними договорами 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року та № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року від 31 липня 2017 року та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 31 липня 2017 року вбачається, що у даних договорах встановлено всі істотні умови для таких видів договорів, відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів. Підписуючи оспорювані договори, сторони дійшли згоди щодо укладання договорів на зазначених у них умовах, а відтак, з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки.
Належних та допустимих доказів того, що Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та/або Публічним акціонерним товариством «Комерційний індустріальний банк» в момент підписання оспорюваних договорів не було додержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять. 
Посилання позивача на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23.11.2016 року, яким кредитний договір № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року був розірваний та стягнуто з позивача на користь банку суму заборгованості у розмірі 861 278,62 грн., у зв`язку з чим за спірним договором відступлення права вимоги від 31.07.2017 року передано неіснуючу заборгованість за кредитним договором, колегія судлів відхиляє, з огляду на  наступне.
 Відповідно до вимог  ч.ч.2,3 ст. 653 ЦК України,  у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті).
З викладеного вбачається, що розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути кредитору заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитор втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 13 червня 2018 року у справі № 548/981/15-ц).
Судом встановлено, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23.11.2016 року у справі № 363/505/15-ц розірвано кредитний договір № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року та додаткову угоду №96-05/13/1105 до нього від 19.07.2010 року, укладені між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та  ОСОБА_1 та встановлено наявність зобов`язання позичальника зі сплати заборгованості за кредитним договором, яке не було припинене в порядку, встановленому нормами ЦК України (статті 598-609 ЦК України), зокрема, внаслідок виконання, проведеного належним чином.
Таким чином, розірвання кредитного договору № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року унеможливлює виникнення на його підставі нових зобов`язань сторін у майбутньому (з моменту розірвання договору), натомість ті зобов`язання, що виникли до моменту розірвання такого договору,в силу вимог ст. 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, а отже, можуть бути предметом договору відступлення права вимоги.
Доказів належного виконання своїх зобов`язань за кредитнимидоговорами № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року, № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року, у тому числі рішення  Вишгородського районного суду Київської області від 23.11.2016 року у справі № 363/505/15-ц, яким стягнуто з позивача суму заборгованості за кредитним договором суду не надано. Іншого судом не встановлено.
Суд першої інстанції   прийшов до вірного висновку  про те, що позивачем також  не доведено, що  його право  або цивільний інтерес ( як особи, яка не є строною вказаних правочиніва)порушено фактом вчинення оспорюваних  правочинів,  сам факт визнання судом договору про відступлення права вимоги за кредитним договором  недійсним  не є тим правовим засобом, що ефективно захистить  цивільний інтерес позивача та в даному випадку відступлення АТ «Райффайзен Банк Аваль» прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами ПАТ «Комерційний індустріальний банк» не свідчить про порушення прав    ОСОБА_1 , як позичальника та іпотекодавця, з огляду на настпуне.
За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в цивільному суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року поняття "охоронюваний законом інтерес" слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
Так, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.
Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. Тобто сторонами в судовому процесі є суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.
Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Відповідно до положень частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Отже, суб`єкт, право якого порушено, може захистити його у конкретний спосіб, що передбачений законом або договором. Способи захисту порушеного права або охоронюваного законом інтересу, які передбачені законом (договором), спрямовані на відновлення прав та інтересів позивачів.  
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору  статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, що його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Отже, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.
Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що від визнання у судовому порядку недійсними оспорюваних договорів  залежить подальша можливість законної реалізації  ОСОБА_1 обов`язку щодо погашення заборгованості за кредитними договорами.
Також суд першої інстанції прийшов  до вірного  висновку про те, що   не підлягають задоволенню вимоги в частині визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки б/н від 31.07.2017 року, оскільки на час його укладення зобов`язання за кредитним договором, з метою забезпечення виконання якого укладався іпотечний договір,виконані не були, а сам договір іпотеки не було розірвано чи припинено у встановленому законом порядку.
Враховуючи, що  відповідачами під час укладення оспорюваних договорів були дотримані вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами, колегія суддівпогоджується  з висновкорм суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання в судовому порядку недійсними даних договорів.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги у Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» було відсутнє право вимоги за кредитним договором № 014/9408/82/60745, адже строк позовної давності минув 05.03.2016 року, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересів. А тому посилання  апелянта  на пропуск строку позовної давності при укладенні оспорюваних договорів відступлення прав вимоги, не грунтується на  нормах  матеріального права та  є безпідставним.
Доводи апеляційної скарги про те, що надана відповідачем разом із запереченнями виписка по рахункам сформована по рахунку типу IBAN, а не по рахунку, зазначеному в п. 3.2. договору, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідачами не заперечується факт оплати прав вимоги за договором в розмірі 20 000,00 грн.
Не є підставою для скасуванння рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, не дивлячись на  значну складність справи та її важливе значення для сторін, розглянув  її за правилами спрощеного позовного провадження, з огляду на  наступне.
Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦПК України малозначними справами є:
1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);
4) справи про розірвання шлюбу;
5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У справі, що переглядається, предметом позову є немайнова вимога - визнання договорів відступлення права вимоги недійсними та застосування наслідків недійсності вказаних правочинів.
Згідно вимог  ч.4 ст. 274 ЦПК України,  в порядку спрощеного позовного провадження  не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу;5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;  6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Сам по собі розгляд справи судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження не є порушенням норм процесуального права, оскільки за змістом частини другої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Справа за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк» про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів не належить до категорій справ, які в силу вимог частини четвертої статті 274 ЦПК України підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.
До таких же висновків  прийшов  Верховний Суд у справі № 520/7714/18, постанова від  26.11.2021 року.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши в межах доводів апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
                                    п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року  - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено  23 грудня 2021 року 2021 року.

Головуючий:                                                      Судді: