СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року                                   м. Харків                        Справа № 917/1604/21  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуюча  суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В. , суддя  Геза Т.Д.
при секретарі  Пархоменко О.В.    
за участю:
апелянта  - адвокат Овчаренко І.А.,  ордер серії  ХВ №000032 від 05.01.2022 року, свідоцтво №878 від 30.03.1999 року; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного   апеляційного господарського суду апеляційну скаргу представника   ОСОБА_1 – адвоката  Безпальчої О.О.    (вх. №3865П/1-18) 
на ухвалу      господарського суду Полтавської          області від 25.11.2021 року у справі №917/1604/21,  постановлену        в приміщенні господарського суду Полтавської          області (суддя  Паламарчук В.В.),  повний текст якої  складено    02.12.2021 року 
за заявою ОСОБА_1 ,  м. Лубни, Полтавська область 
про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою      господарського суду Полтавської          області від 25.11.2021 року у справі №917/1604/21           відмовлено  у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність.
          Представник ОСОБА_1 – адвокат Безпальча О.О.  з ухвалою    господарського суду першої інстанції не погодилась та звернулась  до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу           господарського суду Полтавської    області від 25.11.2021 року у справі    та направити справу для продовження розгляду до господарського суду першої інстанції.
Апелянт   в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на таке.
Господарський суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про не підтвердження   апелянтом  сум грошових коштів кредиторів (заборгованості за основним зобов`язанням та суми неустойки (штрафу, пені) окремо).
До заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, заявницею додавалась  Виписка з кредитної історії боржника від 28.09.2021 року, яка була складена та сформована ТОВ  “Українське  бюро кредитних історій”, у відповідності до Закону України “Про організацію формування та обігу кредитних історій” та належним чином підтверджує суми грошових вимог кредиторів, підстави виникнення зобов`язань, а також строки їх виконання згідно  з законом  або за договором. 
Основним засновником (учасником)  ТОВ “Українське  бюро кредитних історій”  (з долею 99,71% статутного капіталу)  є АТ КБ “Приватбанк”, який є державним банком; джерелом відомостей кредитної історії опосередковано є держава Україна, а надані заявницею відомості з кредитної історії на адресу суду  є ідентичними даним Державних реєстрів. 
Кредитна історія є належним доказом наявності кредитних відносин боржника з кредиторами та містить повну та достовірну інформацію про заборгованість боржника, в тому числі загальну суму заборгованості, заборгованість   за основними зобов`язаннями, підстави  виникнення зобов`язань, а також строки їх виконання.
Пунктом 3 ч. 3 ст. 116 Кодексу України з питань банкрутства не вимагається від боржника додавання до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність  копії договорів та інших кредитних документів.
Господарський суд першої інстанції не прийняв надіслані заявницею додаткові документи та дійшов помилкового висновку про те, що надіслані документи не є доказами, що підтверджують суми вимог кредиторів. 
Визначення сум  грошових вимог за правочинами було здійснено апелянтом не самостійно, а на підставі  даних з її кредитної історії, сформованої ТОВ “Українське  бюро кредитних історій”  та даних, отриманих  від кредиторів боржника.
Посилається на висновки, викладені у постанові  Південно – Західного апеляційного господарського суду у справі №915/1347/21. 
          Протоколом  автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2021 року,   суддею – доповідачем у справі визначено суддю  Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча  суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Геза Т.Д. 
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року за №211 “Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19” через спалах у світі коронавірусу з 12.03.2020 року  до 03.04.2020 року в Україні введений карантин; постановами  Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року  № 239, від 22.04.2020 року №291,  від 11.05.2020 року  №349, від 20.05.2020 року №392, від 17.06.2020 року №500,  від   22.07.2020 року №641, від 26.08.2020 року №760, від 13.10.2020 року №956, від 09.12.2020 року №1236, від  17.02.2021 року №       104, від 21.04.2021 року №405, від 16.06.2021 року №611, від 11.08.2021 року №855, від 22.09.2021 року №981, від 15.12.2021 року №1336       до   постанови  від 11.03.2020 року  № 211 внесено зміни, якими  дію карантину продовжено до 31.03.2022 року.
Рада суддів України на офіційному сайті 11.03.2020 року звернулася до громадян, які є учасниками судових процесів, з проханням утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін та листом   №9рс-186/20 від 16.03.2020 року  до Верховного Суду, Вищого антикорупційного суду, місцевих та апеляційних судів з рекомендацією встановити особливий режим роботи судів України, в тому числі роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.
Для  запобігання розповсюдженню особливо небезпечного вірусного захворювання серед працівників суду на період з 13.03.2020 року по 03.04.2020 року наказом голови Східного апеляційного господарського суду від 13.03.2020 року  за № 04-а встановлено особливий режим роботи   суду в умовах карантину; наказами   голови суду від 26.03.2020 року  № 05-а, від 23.04.2020 року №07-а, від 08.05.2020 року №08-а,  від 22.05.2020 року №10-а, від 22.06.2020 року №12-а, від 28.07.2020 року №14-а, від 31.08.2020 року №15-а, від 22.10.2020 року №21-а, від 18.12.2020 року №24-а, від 23.06.2021 року №10-а, від 16.08.2021 року №12-а  на період дії карантину   суд продовжує працювати в умовах встановленого раніше особливого режиму. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2021 року відкрито  апеляційне провадження за апеляційною скаргою   представника   ОСОБА_1  – адвоката  Безпальчої О.О.       на ухвалу    господарського суду Полтавської        області від 25.11.2021 року у справі; призначено  справу до розгляду  на   "24" січня 2022 року  о 12:45  год.; явка сторін  в судове засідання  обов`язковою не визнавалась; роз`яснено   учасникам справи, що вони мають  право  брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon"; витребувано   у господарського суду Полтавської    області матеріали справи №917/1604/21.
05.01.2022 року  через  підсистему “Електронний суд”  від  представника апелянта – адвоката Овчаренко І.А. надійшла заява  (вх.№103) про вступ у справу  як представника, яку долучено до матеріалів справи.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2022 року, оголошено  перерву у розгляді справи до     "16" лютого 2022 року  о 15:00 год., явка сторін в судове засідання    обов`язковою не визнавалась; роз`яснено   учасникам справи, що вони мають  право  брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення "EаsyCon".
14.02.2022 року на адресу суду  від представника апелянта – адвоката Овчаренко І.А. надійшли пояснення (вх.№1781), в яких останній просить  задовольнити  апеляційну скаргу, скасувати ухвалу господарського суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до господарського суду першої інстанції,  які долучено до матеріалів справи, в обґрунтування  яких вказує на те, що   господарський суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що наданий заявницею Витяг Українського бюро кредитних історій не може бути допустимим доказом наявності грошових коштів в силу ст. 77 ГПК України, оскільки встановлений порядок, до  якого відсилає вказана норма, не містить виконання дій, які зазначив суд. Посилається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 20.01.2022 року у справі №910/11257/20.
У судовому засіданні 16.02.2022 року представник апелянта підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.
Згідно з ч. 3    ст. 120 ГПК України,     виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Відповідно до ч. 7     ст. 120 ГПК України    учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Пунктом  4 ч. 6    ст. 242 ГПК України     встановлено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові   Верховного Суду від 16.05.2018  року у справі № 910/15442/17, де, між іншим, вказано на те, що  у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Також, колегія суддів враховує правові висновки, викладені  в ухвалі Верховного Суду від 09.04.2021 року у справі №910/5349/19, де, зокрема, вказано на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника у цьому випадку – суду  (висновки,  викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №800/547/17, провадження №11-268заі18).
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення “Пономарьов проти України” від 03.004.2008 року, заява №3236/03).
Представник ГУ ДПС у Полтавській області в судове засідання 16.02.2022 року не з`явився, згідно інформації розміщеної на офіційному сайті  ПАТ Укрпошта, копія ухвали суду апеляційної інстанції останній  отримав 28.01.2022 року. 
Представник Сектору з питань банкрутства  в судове засідання 16.02.2022 року не з`явився, згідно інформації розміщеної на офіційному сайті  ПАТ Укрпошта, копія ухвали суду апеляційної інстанції останній  отримав 28.01.2022 року. 
Крім того, відповідно до ч. 2    ст. 2 Закону України “Про доступ до судових рішень”,     усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. 
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1    ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Ухвали      суду   17.12.2021 року та від 24.01.2022 року   було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена  за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.
          Відповідно до     статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої      Законом України від 17.07.1997 року  №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
          Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
          Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини  від 08.11.2005  року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року  у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року  у справі "Красношапка проти України").
          Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених           ст.  42 ГПК  України та    беручи до уваги відсутність клопотань  від учасників справи    щодо відкладення розгляду апеляційної скарги  у зв`язку з карантинними заходами,      колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.
          Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника апелянта,  перевіривши повноту встановлення господарським  судом першої інстанції  неоспорених обставин справи,  колегія суддів встановила наступне.
ОСОБА_1  (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) звернулася до господарського  суду Полтавської області з    заявою про відкриття провадження у справі про свою неплатоспроможність в порядку Книги четвертої  Кодексу України  з процедур  банкрутства.
Ухвалою господарського суду Полтавської області  від 21.10.2021 року  залишено  заяву ОСОБА_1  про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність без руху.
02.11.2021 року  до господарського суду Полтавської області    надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою господарського суду Полтавської області    від 08.11.2021  року прийнято до розгляду заяву  фізичної особи ОСОБА_1  (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.
25.11.2021 року господарським судом Полтавської області постановлено оскаржувану ухвалу, з підстав викладених вище.
Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість  ухвали     господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної  скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна   скарга не підлягає  до  задоволення з огляду на таке.
Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.
З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.
Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.
У рішеннях  Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі  Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Відповідно до ст.  113 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.
Так, ч. 1 ст. 115 Кодексу України з процедур банкрутства  визначено, що провадження у справі про неплатоспроможність боржника - фізичної особи або фізичної особи - підприємця може бути відкрито лише за заявою боржника.
Підстави для відкриття провадження у справі передбачені ч.  2 ст. 115 Кодексу, а саме, боржник має право звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність у разі, якщо: 1) розмір прострочених зобов`язань боржника перед кредитором (кредиторами) становить не менше 30 розмірів мінімальної заробітної плати; 2) боржник припинив погашення кредитів чи здійснення інших планових платежів у розмірі більше 50 відсотків місячних платежів за кожним з кредитних та інших зобов`язань упродовж двох місяців; 3) ухвалено постанову у виконавчому провадженні про відсутність у фізичної особи майна, на яке може бути звернено стягнення; 4) існують інші обставини, які підтверджують, що найближчим часом боржник не зможе виконати грошові зобов`язання чи здійснювати звичайні поточні платежі (загроза неплатоспроможності).
Фізична особа ОСОБА_1  (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 )  посилається на те, що вона звертається до суду із заявою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 115 Кодексу України з процедур банкрутства, оскільки розмір прострочених зобов`язань боржника перед його кредиторами станом на день подання заяви становить 231992,02 грн., тобто не менше 30 розмірів мінімальної заробітної плати.
Відповідно до ч.  1 ст.  8 Закону України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” встановлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня -  6000,00 грн.
За таких обставин, розмір прострочених зобов`язань боржника повинен становити не менше 180 000,00 грн. (6000*30=180 000,00).
За змістом ч.   3 ст. 115 Кодексу України з процедур банкрутства, до складу грошових вимог, у тому числі щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції.
Відповідно до частин 1, 3 ст.  119 Кодексу України з процедур банкрутства у підготовчому засіданні господарський суд розглядає подані документи, з`ясовує наявність підстав для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, а також вирішує інші питання, пов`язані з розглядом заяви. Підготовче засідання проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом. За наслідками підготовчого засідання господарський суд постановляє ухвалу про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність або про відмову у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність.
За змістом ч. 4  ст.  119 Кодексу України з процедур банкрутств, господарський суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність, якщо: відсутні підстави для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність; боржник виконав зобов`язання перед кредитором (кредиторами) у повному обсязі до підготовчого засідання суду; боржника притягнуто до адміністративної або кримінальної відповідальності за неправомірні дії, пов`язані з неплатоспроможністю; боржника визнано банкрутом протягом попередніх п`яти років.
Так,   ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) стверджує, що в неї наявна заборгованість перед кредиторами: ТОВ "БІЗПОЗИКА"; ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС"; ТОВ "ІНСТАФІНАНС"; ТОВ "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА"; ТОВ "Авентус Україна", ТОВ ФК "Є ГРОШІ КОМ"; ТОВ "Містер кеш", ТОВ "МАНІФОЮ", ТОВ "1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ", АТ "Райффайзен банк", АТ "Перший український міжнародний банк", ТОВ "СС ЛОУН", АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_2 .
За даними ОСОБА_1  (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) сума її заборгованості складає:   загальна сума заборгованості боржника перед всіма кредиторами -  470211,25 грн.; загальна сума простроченої заборгованості за основним зобов`язанням -  231992,02 грн.
В  обґрунтування розміру прострочених зобов`язань   ОСОБА_1 посилається на Кредитну історію від 24.09.2021 року, яка була складена та сформована Українським бюро кредитних історій. 
Згідно з даними виписки з Кредитної історії Боржника станом на 24.09.2021 року загальна сума заборгованості боржника перед кредиторами, що є користувачами кредитної історії, складає 334411,25 грн.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Великої  Палати  Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року  у справі №129/1033/13-ц та у  постановах   Верховного Суду від 02.10.2018 року  у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року  у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року  у справі №902/761/18, від 04.12.2019 року  у справі №917/2101/17, де, зокрема, вказано на таке.
“17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.”
Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.
Усталеною є практика Європейського суду з прав людини, в якій суд посилається на balance of probabilities (баланс ймовірностей) для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 року,  суд застосовує баланс ймовірностей. У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 року суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.”
Правові, організаційні засади формування та ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, порядок діяльності таких бюро встановлено нормами    Закону України "Про організацію формування та обігу кредитних історій"     (далі - Закон № 2704-IV).
За    ст.3 Закону № 2704-IV, визначено його термінологію, зокрема, такі терміни: "бюро кредитних історій" - це юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію (надалі - бюро), "ведення кредитної історії" - це діяльність бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію, "кредитна історія" - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону, "користувач бюро" - це юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає та має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію, "кредитний звіт" - це сукупність інформації про суб`єкта кредитної історії, яка є повним або частковим відображенням його кредитної історії, "кредитний правочин" - це правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів Користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування або купівлі-продажу майна з відстроченням платежу).
Відповідно до    ст.5 Закону № 2704-IV    джерелами формування кредитних історій є відомості, що надаються користувачем до бюро та відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел.
За    ст.7 Закону № 2704-IV    визначений перелік інформації, що містить кредитна історія, а саме, - це, серед іншого, наступна інформація про грошове зобов`язання суб`єкта кредитної історії: відомості про кредитний правочин (номер і дата укладання правочину, сторони, вид правочину), суму зобов`язання за укладеним кредитним правочином, вид валюти зобов`язання, строк і порядок виконання кредитного правочину, відомості про розмір погашеної суми та остаточну суму зобов`язання за кредитним правочином, дату виникнення прострочення зобов`язання за кредитним правочином, його розмір та стадія погашення, відомості про припинення кредитного правочину та спосіб його припинення (у тому числі за згодою сторін, у судовому порядку, гарантом тощо), відомості про визнання кредитного правочину недійсним і підстави такого визнання.
Відповідно до    ст.11 Закону № 2704-IV    визначено підстави та порядок надання кредитного звіту, а саме: бюро надають інформацію з кредитних історій у формі кредитних звітів; кредитні звіти містять усю інформацію з кредитної історії, якщо інші обсяги інформації не передбачені Положенням бюро або договором (частина 1), бюро надають інформацію, яка складає кредитні історії, виключно користувачам та іншим бюро на підставах, передбачених цим Законом (частина 3), бюро надають кредитні звіти користувачам за їх запитами на паперовому або електронному носіях на умовах, передбачених цим Законом та договором (частина 4), кредитні звіти надаються користувачам без права передачі їх або інформації, що міститься в них, третім особам (частина 5).
Відповідно до    ст.13 Закону № 2704-IV    суб`єкт кредитної історії має право: ознайомитися з інформацією, що міститься у його кредитній історії, а саме кредитним звітом та інформацією з реєстру запитів (частина 1); суб`єкт кредитної історії має право ознайомитися з інформацією, що передбачена    частиною першою цієї статті, шляхом звернення до бюро у порядку, визначеному Положенням про бюро (частина 2); бюро зобов`язане надати суб`єкту кредитної історії інформацію протягом двох робочих днів з дня отримання від нього відповідного запиту (частина 4).
Разом з тим, норми    Закону № 2704-IV    не містять положень щодо  порядку формування, форми та обов`язкових реквізитів кредитного звіту, наявність яких надавала б можливість ідентифікувати особу, яка відповідальна за його формування та відповідність даних самій кредитній історії.
За загальним правилом оформлення документації (згідно з загальноприйнятим підходом) в частині підтвердження відповідності інформації, яку містить певний (конкретний) документ, відомостям, на підставі яких такий документ складений, відповідним належним підтвердженням є підписання документа відповідальною посадовою особою.
Так,   роздруківка кредитного звіту, яка надана ОСОБА_1  в підтвердження наявності договірних зобов`язань, не підписана ані письмово, ані електронним цифровим підписом відповідною посадовою особою Кредитного бюро, а тому не може вважатися  належним доказом наявності кредитних договорів, на підставі яких виникла заборгованість у сумі 334411,25 грн.
Аргументи апелянта на те, що до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, заявницею додавалась  Виписка з кредитної історії боржника від 28.09.2021 року, яка була складена та сформована ТОВ  “Українське  бюро кредитних історій”, у відповідності до Закону України “Про організацію формування та обігу кредитних історій” та належним чином підтверджує суми грошових вимог кредиторів, підстави виникнення зобов`язань, а також строки їх виконання згідно  з законом  або за договором, не приймаються, з огляду на таке.
Так,   Витяг з кредитної історії боржника від 28.09.2021 року, не може бути належним та допустимим доказом наявності грошових вимог в силу ст. 77 ГПК України,  оскільки  обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
До заяви про усунення недоліків ОСОБА_1 , в господарський суд першої інстанції,  надала копії витягів з електронних договорів позики.
Місцевий господарський суд вірно вказав на те, що надання лише кредитних договорів не підтверджує факт наявності кредиторської заборгованості, її суми та правової природи, наданими копіями договорів підтверджується факт договірних відносин боржниці та кредиторів, але  вказані  договори не можуть бути належним, допустимим та достатніми доказами, що підтверджують суму грошових вимог кредиторів (заборгованості за основним зобов`язанням та суми неустойки (штрафу, пені) окремо).
Положення Кодексу  України з процедур банкрутства визначають  обов`язок боржника у своїй заяві про відкриття справи навести всі обставини неплатоспроможності та документально їх підтвердити.
Метою законодавця при запровадженні процедури банкрутства фізичних осіб було створення правового механізму, який дозволить фізичній особі - боржнику відновити її задовільний фінансовий стан через механізм погашення всіх існуючих боргів, що реалізується в тому числі шляхом реструктуризації  зобов`язань.
Передумовою звернення фізичної особи - боржника до господарського суду із відповідною заявою та намір кінцевого результату є повне відновлення платоспроможності такої особи.
У відповідності до положень    ст.116 Кодексу України з процедур банкрутства    обов`язок подання документів, на підставі яких виникла заборгованість заявника, лежить на заявнику.
Відповідно до п.14 ч.3    ст.116 Кодексу України з процедур банкрутства. до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність додаються, серед іншого, й інші документи, що підтверджують наявність підстав, визначених    статтею 115 Кодексу України з процедур банкрутства.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у  постанові Верховного Суду  від 23.11.2020 року  у   справі 922/1734/20, де, зокрема, вказано на те, що       ст.116 Кодексу України з процедур банкрутства визначений перелік документів (доказів) які в обов`язковому порядку додаються до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.
Отже, місцевий господарський суд вірно вказав на те, що звертаючись до господарського суду із заявою про відкриття справи про неплатоспроможність фізична особа - боржник повинна розкрити повну та вичерпну інформацію про загальну суму заборгованості та строк виконання зобов`язань, а також документально підтвердити таку інформацію належними та допустимими доказами у розумінні вимог ст.ст. 76 - 77 ГПК України, що також передбачено п.п. 3, 14 ч. 3 ст. 116 КУзПБ.
Посилання апелянта на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 20.01.2022 року у справі №910/11257/20, де, зокрема, вказано на те, що джерелом відповідної інформації (а відповідно і доказовою базою) як для доведення боржником, іншими учасниками, так і для дослідження судом зазначених обставин можуть бути визначені    КУзПБ    (пункт 5 частини другої статті 12, частина третя статті 116, пункт 1 частини другої статті 123):  інформація про фінансовий стан боржника, отримана арбітражним керуючим (керуючим реструктуризацією), зокрема з відповідних Державних реєстрів, з опису майна боржника, з декларації про майновий стан боржника - фізичної особи,  звіт керуючого реструктуризацією про результати перевірки декларації про майновий стан боржника, не приймається, з огляду на те, що предметом спору у справі №910/11257/20 є виключення зі складу ліквідаційної маси майна боржника  та  зняття арештів з рахунків боржника.
Колегія суддів  враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31.05.2021 року у справі №913/567/19 (913/403/20), де, між іншим, вказано на таке.
“Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в ухвалі від 27.03.2020 року  у справі № 910/4450/19 зазначив, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).         Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (п.  32 постанови від 27.03.2018  року №910/17999/16; п.  38 постанови від 25.04.2018 року  № 925/3/7, п. 40 постанов від 25.04.2018  року № 910/24257/16). Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 року  у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року  у справі № 923/682/16.                   При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Суд звертається до правової позиції, щодо послідовно та неодноразово викладалась Великою Палатою Верховного Суду в питанні визначення подібності правовідносин у судових рішеннях: п.  60 постанови від 23.06.2020 року у справі №         696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19), п.  6.30 постанови від 19.05.2020 року  у справі № 910/719/19, постанова від 16.01.2019 року  у справі №         757/31606/15-ц, постанова від 12.12.2018 року  у справі № 2-3007/11, пункт 5.5 від 19.06.2018 року  у справі №922/2383/16; п. 8.2 постанови від 16.05.2018 року  у справі №         910/5394/15-г.”
Таким чином, правовідносини у справі, на яку   посилається апелянт  та обставини вказаної   справи  №910/11257/20, не є подібними до правовідносин у справі №917/1604/21, оскільки предмети та підстави позовів у цих справах,  відповідно і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин,  а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у цих справах. 
В обґрунтування  заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, ОСОБА_1 посилається на положення   ч. 2 ст. 115 КУзПБ, для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, та самостійно визначає  суми грошових вимог за правочинами.
Втім, такі суми грошових коштів не підтверджені   належними та допустимими доказами у розмінні ст. ст. 77-79 ГПК України  для підстав звернення з заявою про відкриття справи про неплатоспроможність. 
Окрім того, в   обґрунтування вказаної заборгованості ОСОБА_1  зазначає, що має заборгованість за розпискою, згідно з якою нею отримано від громадянина України ОСОБА_2 суму 120000,00 грн., втім   протягом лютого - травня 2021 ОСОБА_1  повернуто кредитору лише частину позиченої суми: 23000,00 грн. із розрахунку: 8000,00 грн. повернуто 20.02.2021; 10000,00 грн. - 26.03.2021; 5000,00 грн. - 06.05.2021.
Загальна сума, що залишилась неповернутою боржником складає 97000,00 грн. Також, крім основної суми боргу, боржник має сплатити відсотки за період з червня 2021  року по вересень 2021 року) в розмірі 38000,00 грн. із розрахунку 10 % від простроченої суми.
Таким чином,   ОСОБА_1 вказує на те, що  загальна сума  її  боргу по розписці складає 135800,00 грн.
Колегія суддів  враховує таке.
За змістом ст. 88 ГПК України, показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка.  У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень. Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 року у справі №369/3340/16-ц, де, зокрема, вказано на таке.
“Згідно зі статтею    1046 ЦК України    за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до    статті 1047 ЦК України    договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша    стаття 1049 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей    1046,    1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.”
Таким чином, що сама по собі розписка, без укладення договору позики не може вважатися належним та допустимим доказам у розмінні ст.  ст. 77-79 ГПК України факту наявності заборгованості.
Разом з тим, за  змістом ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Матеріали  справи  не містять письмової заяви свідка, яка посвідчена нотаріально про факт  передання коштів за розпискою.
Так само,  не містять матеріали справи й  доказів наявності судового провадження про стягнення грошових коштів  за вказаною розпискою.
Таким чином, місцевий господарський суд   дійшов  вірного висновку про відсутність правових підстав для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1  (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ), оскільки вказані  суми грошових коштів не підтверджені   належними та допустимими доказами    для   звернення з заявою про відкриття  провадження у справі про неплатоспроможність.
Посилання апелянта  на висновки, викладені у постанові  Південно – Західного апеляційного господарського суду у справі №915/1347/21, не приймаються, оскільки     при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 236 ГПК України).
Отже,   висновок місцевого господарського суду  про            відмову у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність   відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників  та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі “Проніна проти України” (Рішення Європейського суду з прав людини  від 18.07.2006 року). 
Зокрема, Європейський суд з прав людини  у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 ст.  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Апелянту   було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)
Апелянту   була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).
Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. ст.   255, 269, ст. 270, п. 1 ч. 1  ст. 275,  ст. 282  Господарського процесуального кодексу України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  представника   ОСОБА_1 – адвоката  Безпальчої О.О.      залишити без задоволення.
Ухвалу          господарського суду Полтавської           області від 25.11.2021 року   у справі №917/1604/21   залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття   і може бути оскаржена  у касаційному порядку  до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів  з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено  21.02.2022 року.

Головуюча    суддя                                                                    О.І. Терещенко

Суддя                                                                                           П.В. Тихий  

Суддя                                                                                           Т.Д. Геза