Єдиний унікальний номер справи 761/7991/21
Провадження №22-ц/824/15584/2021

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 грудня 2021 року                                                                                                  місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Сас Ю.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів.
В обґрунтування позову зазначила, що від шлюбу у сторін народилося четверо дітей. Після припинення спільного проживання позивач не проживає разом з відповідачем, спільного господарства не ведуть. Діти проживають разом з позивачкою і знаходяться на її повному матеріальному забезпеченні, а відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дітей, а тому для захисту прав дітей та належного матеріального забезпечення позивач звернулась до суду з вказаним позовом.
У зв`язку з вищевикладеним просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/2 частини доходів відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову в суд.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2021 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 2/5 частини доходів ОСОБА_1 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 01 березня 2021 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
 Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач  подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зменшити розмір аліментів.
Станом на початок розгляду справи по суті відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.
Під час розгляду справи судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 19.01.2015 року (справа №761/33163/14-ц) шлюб між сторонами розірвано.
Під час шлюбу у сторін народилися діти:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
В свідоцтві про народження дітей батьками зазначені: ОСОБА_1 - батько та ОСОБА_7 - мати.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не надав суду доказів, що він сплачував аліменти на утримання дітей чи надавав кошти добровільно до звернення позивача до суду з цим позовом, а позивачка зазначила, що відповідач не приймає участь в матеріальному забезпеченні дітей та не надає кошти на їх утримання. З іншої сторони, у відповідача також є ще одна малолітня дитина.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на  наступне:
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 180 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду із відповідним позовом.
Приписами ст. 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів судом має бути враховане: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18.
Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким зменшити розмір аліментів на утримання дітей. Також під час розгляду справи апеляційним судом, апелянт просив у суду стягувати аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі. 
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
З огляду на вищевказане, колегія суддів апеляційного суд не приймає зазначені доводи апелянта, оскільки стягнення аліментів в частці від доходу чи в твердій грошовій сумі є вибором особи, яка звернулась із позовом про стягнення аліментів. 
Крім того, свою незгоду з ухваленим рішенням апелянт обґрунтовує неврахуванням судом першої інстанції стану здоров`я відповідача, факту перебування у нього на утриманні цивільної дружини ОСОБА_8 та малолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
До апеляційної скарги апелянт надав ряд доказів, які не були надані до суду першої інстанції.
Згідно ч. 3 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Подаючи до апеляційного суду нові докази, відповідач не обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції, відтак такі докази не можуть бути прийняті колегією суддів. З огляду на вказане, розгляд справи має здійснюватись на підставі тих доказів, які бути подані до суду першої інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції та надав ті докази, які вважав необхідними. Зокрема, до суду  ОСОБА_1 надав свідоцтво про народження свого сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Вказана обставина була врахована судом першої інстанції при вирішенні справи і саме вона була однією із підстав для задоволення позову лише частково.
Інші обставини, які могли б обґрунтовувати невідповідність висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні та обумовлювати його зміну чи скасування, не були підтверджені представленими у відповідному порядку належними доказами, відтак не можуть бути прийняті апеляційним судом.
Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову. Апелянтом не було належним чином доведено свої апеляційній вимоги, відтак підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                                С.О. Журба
 
Судді                                                                                                            Т.О. Писана 
 
                                                                                                                     К.П. Приходько