КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 760/13361/20
провадження № 22-ц/824/15262/2021
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 грудня 2021 року                                                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А. 
при секретарі Гайворонському В. М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 лютого  2021 року в складі судді  Оксюти Т. Г.,
 
встановив:
 
17.06.2020 ОСОБА_1 звернулася до суду з  вказаним позовом, посилаючись на ті підстави, що   вона є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі договору міни від 30 квітня 2015 року, укладеного між нею,  її сином ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 та  відповідачем ОСОБА_2 .
Відповідач ОСОБА_2 тривалий час не проживає  в квартирі АДРЕСА_1 , його  особисті речі в квартирі  відсутні, він не несе витрат по її утриманню.
Згідно актів від 28.02.2019, 03.01.2020, 20.02.2020  ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі з вересня 2018 року. 
Оскільки  реєстрація відповідача в спірній квартирі створює їй перешкоди у користуванні нею, просила   визнати  ОСОБА_2   таким, що  втратив право  користування  житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 09 лютого  2021 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
Свої доводи обґрунтовує тим, що справу було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі, він не був належним чином  повідомлений про розгляд справи,  був позбавлений можливості надати суду докази та навести свої заперечення проти заявлених позовних вимог.
Відповідно до  п. 7  ч.3 ст.376  ЦПК  України порушення  норм  процесуального  права є обов`язковою підставою для   скасування  судового рішення суду першої інстанції та ухвалення  нового  судового рішення,  якщо  суд  розглянув справу  в порядку  спрощеного позовного провадження, що підлягала  розгляду  за правилами загального позовного провадження.
Зазначив, що  його непроживання  в спірній  квартирі  було  вимушеною мірою, оскільки  позивач чинила  йому перешкоди: замінила  замки на  вхідних дверях,   а ключів не надала. Він неодноразово навідувався до  житла, але  був обмежений у праві потрапити до  квартири. В квартирі  знаходяться  його  речі. Жодного  доказу,  який би об`єктивно  свідчив про його непроживання  в спірній квартирі  більше  ніж півроку  без поважних причин   позивачем  суду не  надано. Надані  позивачем   акти не можуть бути визнані як належні та допустимі докази, оскільки судом не встановлена природа їх походження, не перевірялась справжність підписів та особи підписантів. Особи, що підписували акти, не були викликані судом та допитані в якості свідків.
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.
В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Пояснив,  що   після  укладення у квітні 2015 року з  ОСОБА_1   договору  міни,   в квартирі   АДРЕСА_1 він  проживав  до  літа 2015 року. Після  цього  він  зі  своєю  сім`єю  переїхав  в квартиру АДРЕСА_2 , забравши   свої  речі.  Деякі його  речі  залишились  в спірній квартирі,  частину  з яких  він   залишив сину  позивачки:  стіл,  комп`ютер,  музичний центр тощо.  Позбавлення   його права  бути зареєстрованим у спірній  квартирі робить неможливим  забрати з квартири належні  йому речі, що  там залишились.  
 Представник ОСОБА_1 - адвокат  Тарасенко  Р. А.  просив апеляційну  скаргу залишити  без задоволення,  а рішення  суду  першої  інстанції без змін.
Зазначив, що  відповідач не  є членом  сім`ї позивача. Старі  меблі  відповідача були вивезені  в гараж,  про  що  останньому  було  відомо.
Інші  учасники справи в судове  засідання  не  з`явились,  про  день, час та місце  розгляду справи  повідомлені  судом  належним чином. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Ухвалюючи рішення  про задоволення  позову, суд першої  інстанції  виходив з того,  що  у відповідності до  ст.  391  ЦК  України позивач,  як   власник  спірної квартири,     має  право  вимагати усунення  перешкод  у здійсненні  права користування та розпорядження  своїм майном.    Відповідач,  будучи зареєстрованим в квартирі, що належить  позивачу на праві власності,   порушує  її права та законні  інтереси на  свій розсуд  володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном.   
Колегія суддів погоджується    з висновками   суду  першої  інстанції  з огляду на таке. 
Судом встановлено,  що 13 квітня  2015 року  між  ОСОБА_1 , яка діяла  від  свого  імені  та як законний представник малолітнього  сина  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (сторона  1),  та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 (сторона 2) укладено    договір  міни, посвідчений Мазуром  Р. Л.,  приватним нотаріусом  Київського  міського  нотаріального  округу. 
За умовами вказаного  договору  ОСОБА_1 , яка діє  від свого  імені  та як законний представник,  від  імені  та в  інтересах свого  малолітнього сина  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  міняють  належну  їм 1/3 частину та 2/3 частини  відповідно, на праві приватної власності   квартири АДРЕСА_2   на  належну в  рівних  долях  кожному на праві власності  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 квартиру  АДРЕСА_1 ,  а   ОСОБА_4 та ОСОБА_2 міняють належну  їм  в  рівних  долях  кожному на праві власності  квартиру  АДРЕСА_1 на належну  на  праві власності ОСОБА_1    (1/3 частина)  та ОСОБА_3   (2/3 частини) квартиру  АДРЕСА_2 ( а.с.6). 
Звертаючись  до  суду   з вказаним позовом,  ОСОБА_1 посилалась на  те, що  ОСОБА_5   в квартирі  АДРЕСА_1 тривалий час  не  проживає, його  особисті речі в квартирі  відсутні. Реєстрація відповідача  у вказаній квартири   створює  їй  перешкоди у користуванні  власним  житлом. 
Відповідач  ОСОБА_2 в суді апеляційної  інстанції  не  заперечував проти тієї обставини,  що влітку 2015 року  він   переїхав з квартирі     АДРЕСА_1 в квартиру     АДРЕСА_2 , у відповідності до  умов  укладеного  договору  міни.   Проте, позбавлення  його реєстрації   в квартирі, що раніше  належала  йому  на праві власності,  призведе  до  неможливості забрати  решту речей,  що  в ній  залишились. 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Європейський суд з прав людини констатував, що «згідно з Європейською Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
За змістом пункту 2 статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
З огляду  на наведені  обставини та положення  закону,  колегія суддів  вважає, що позивачем доведено належними доказами той факт, що відповідач  втратив  право  на  користування  спірним житлом  за наслідками  укладеного договору  міни. 
Враховуючи  те, що  відповідач   має  на  праві  власності інше   житло, яким фактично  користується, позбавлення останнього права на  користування  спірним  житловим  приміщенням    ґрунтується  на  вимогах закону   та є  виправданим, необхідним для  захисту прав  позивача, як власника спірної  квартири,   а також   співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача.
Колегія суддів   відхиляє  доводи відповідача  про те, що  непроживання  відповідача  в спірній квартирі  носило  вимушений характер,  оскільки  відповідач  підтвердив ту обставину,  що  він  добровільно  залишив вказане  житлове  приміщення,  а його  заперечення  стосуються  лише  необхідності зберегти право  на  реєстрацію в ньому.
Відповідач, оскаржуючи рішення суду першої інстанції, не довів наявність достатніх та триваючих зв`язків із спірним житлом, не зазначав про відсутність у його розпорядженні іншого житла. Тобто, відповідач не обґрунтував і не надав доказів на підтвердження того, що таке втручання становитиме для нього надмірний тягар.
При цьому  матеріали справи не  містять  доказів  наявності домовленості між   сторонами  щодо  користування   належною   позивачу квартирою. 
Доводи  відповідача  про  те, що  справа була  розглянута в порядку  спрощеного  провадження  без виклику сторін,  він  не  був  належним чином  повідомлений про  розгляд справи, що  позбавило  його  можливості  заявити клопотання  та надати докази на підтвердження  своїх заперечень   є  необґрунтованими.
Як вбачається  з матеріалів справи,  відповідачу  направлялась  копію  ухвали про  відкриття провадження  у справі разом  з  копією  позовної заяви з додатками  за  всіма відомими суду  адресами:   АДРЕСА_3 ;   АДРЕСА_4 , проте   судові повідомлення  повернулись до  суду без вручення   у зв`язку з  відсутністю  адресата  (а.с.22, 25).
Відповідач  не  був позбавлений можливості надати  пояснення  та докази на  підтвердження  своїх заперечень в суді  апеляційної інстанції.
Сам по собі розгляд справи судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження не є порушенням норм процесуального права, оскільки за змістом частини другої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Дана справа   не належить до категорій справ, які в силу вимог частини четвертої статті 274 ЦПК України підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Колегія суддів дійшла висновку про  відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, оскільки суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалив судове рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, які б тягнули за собою скасування судового рішення, що відповідно до  ст. 375  ЦПК  України є підставою для залишення апеляційної  скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення - без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд 
 
 постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення  складено  24 грудня 2021  року.
Суддя-доповідач:                                                             Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                І. М. Рейнарт                                
                                                                      
                                                                                          Т. А. Семенюк