07.02.22
22-ц/812/246/22
Провадження № 22-ц/812/246/22

П О С Т А Н О В А
іменем України

01 лютого 2022 року м. Миколаїв
справа № 487/2019/21
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Лівінського І.В.,
суддів: Коломієць В.В., Данилової О.О.,
із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 23 листопада 2021 року під головуванням судді Карташевої Т.А., в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складене 02 грудня 2021 року, у цивільній справі 
за позовом 
ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Єдність Миколаїв» про визнання недійсним договору про надання послуг,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви
У березні 2021 року ОСОБА_1  звернувся з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - ОСББ) «Єдність Миколаїв» про визнання недійсним договору про надання послуг.
Позивач зазначав, що 13 червня 2016 року між ним та відповідачем було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. 
Між тим, ОСОБА_2 , як фізична особа та як голова правління ОСББ "Єдність Миколаїв", а також ОСББ "Єдність Миколаїв" як юридична особа, не є надавачем будь-яких послуг в розумінні статті 901 ЦК України та частини 1 статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».
Враховуючи положення статей 85, 385 ЦК України, статті 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", статей 3, 55 Господарського кодексу України, статті 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції", позивач зазначав, що ОСББ не є суб`єктом господарювання, не здійснює господарської діяльності у розумінні наведених норм законодавства, оскільки його діяльність спрямована на забезпечення і захист прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Мета та предмет діяльності ОСББ, визначені чинним законодавством, не передбачають провадження ним господарської діяльності, вони направлені на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов його функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб`єктів господарювання, а відтак, ця діяльність є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючого суб`єкта.
За змістом статей 1, 9, 12 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" за рішенням загальних зборів функції з управління багатоквартирним будинком можуть бути передані (всі або частково) управителю або асоціації. Управитель багатоквартирного будинку - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб. 
Позивач зазначав, що термін «керівник» не передбачений зазначеним законом.
Станом на 29 березня 2021 року управління багатоквартирним будинком за адресою АДРЕСА_1 здійснюється об`єднанням через створені ним органи управління. Функції з управління багатоквартирним будинком нікому не передані. 
Посилаючись на те, що в розумінні статей 2, 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ОСББ не є виконавцем робіт або надавачем послуг, як і не є суб`єктом господарювання взагалі, а відтак відповідач ввів в оману позивача відносно послуг, які він не може надавати взагалі, позивач просив визнати недійсним договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який укладений між ним та відповідачем 13 червня 2016 року під впливом омани. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що при укладенні спірного договору ОСОБА_1 помилявся щодо природи укладеного договору, прав та обов`язків сторін, або був введений в оману другою стороною правочину. Наведені позивачем доводи в судовому засіданні, не є тими обставинами, з якими законодавець пов`язує можливість визнання правочину недійсним на підставі ст.ст. 229, 230 ЦК України. Незнання закону чи неправильне його тлумачення позивачем на час укладення спірного договору не є підставою для визнання правочину недійсним. В позовній заяві ОСОБА_1 також не зазначено жодної обставини, яка може свідчити про наявність помилки або обману на час укладення спірного договору, в ній позивач лише вибірково цитує статті деяких Законів України, зокрема, "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", Цивільного кодексу України, та трактує їх на власний розсуд.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність рішення фактичним обставинам справи, просив рішення скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд. 

Узагальненні доводи апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що 23 листопада 2021 року після судових дебатів суд вийшов до нарадчої кімнати. На оголошенні вступної та резолютивної частини позивач не був присутнім, оскільки суддя не повідомила про дату та час оголошення. Вступну та резолютивну частини рішення суддя підписала 24 грудня 2021 року о 15 годині 38 хвилин, а повний текст рішення підписано 24 грудня 2021 року о 15 годині 39 хвилин. За період з 23 листопада по 24 грудня 2021 року суддя розглядала справи та приймала рішення в інших справах, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру судових рішень, чим було порушено таємницю нарадчої кімнати.

Узагальненні доводи інших учасників справи
На вказану апеляційну скаргу від відповідача відзиву не надійшло. 

2. Мотивувальна частина 

Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи
13 червня 2016 року між ОСББ "Єдність Миколаїв", в особі голови правління ОСББ "Єдність Миколаїв" ОСОБА_2., що діє на підставі Статуту ОСББ "Єдність Миколаїв", затвердженого рішенням зборів співвласників багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з однієї сторони, і ОСОБА_1 , з іншої сторони, був укладений договір 05/70 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. 
Відповідно до пункту 2 цього договору предметом договору є те, що керуючий безпосередньо або з дозволу власників шляхом залучення на конкурсних засадах фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг власникам приміщень з управління неподільним та загальним майном житлового комплексу забезпечує належну його експлуатацію, якісне та своєчасне надання житлово-комунальних послуг, забезпечує відповідні умови користування неподільним і спільним майном власника ОСОБА_1 . Власник приміщення бере участь у витратах на виконання зазначених робіт.
Зазначеним договором були визначені права сторін щодо здійснення управління житловим комплексом; обов`язки сторін щодо надання послуг по експлуатації житлового комплексу та щодо оплати цих послуг; вартість та порядок оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території; порядок контролю та звіту сторін, наслідки невиконання умов договору; перелік форс-мажорних обставин.
Вказаний договір підписаний головою правління ОСББ "Єдність Миколаїв" ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 

Позиція апеляційного суду
Звертаючись з цим позовом, позивач зазначав, що відповідач навмисно ввів його в оману щодо послуг, які він не може надавати, оскільки не є виконавцем робіт або надавачем послуг, як і не є суб`єктом господарювання взагалі, а тому спірний договір про надання послуг з утримання будинків та прибудинкових територій повинен бути визнаний судом недійсним на підставі статей 229, 230 ЦПК України. 
Відповідно до статті 385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).
Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту.

Згідно статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.
Об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами (частина 1 статті 4).
Об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України (частина 2 статті 4).
Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання (частина 4 статті 4).
Відповідно до статті 22 цього Закону для забезпечення утримання та експлуатації багатоквартирного будинку, користування спільним майном у такому будинку, включаючи поточний ремонт, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, водопостачання та водовідведення, теплопостачання і опалення, вивезення побутових відходів, об`єднання за рішенням загальних зборів має право: задовольняти зазначені потреби самостійно шляхом самозабезпечення; визначати управителя, виконавців окремих житлово-комунальних послуг, з якими усі співвласники укладають відповідні договори; виступати колективним споживачем (замовником) усіх або частини житлово-комунальних послуг. 
Договори з управителем укладаються об`єднанням відповідно до закону.
Для фінансування самозабезпечення об`єднання співвласники сплачують відповідні внески і платежі в розмірах, установлених загальними зборами об`єднання. За згодою правління окремі співвласники можуть у рахунок сплати таких внесків і платежів виконувати окремі роботи.
13 березня 2016 року рішенням зборів співвласників багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 затверджений Статут об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Єдність Миколаїв».
Пунктом 14 розділу ІІІ вказаного Статуту передбачено, що до компетенції ОСББ «Єдність Миколаїв» належать підготовка кошторису, балансу об`єднання та річного звіту; здійснення контролю за своєчасною сплатою співвласниками внесків і платежів та вжиття заходів щодо стягнення заборгованості згідно із законодавством; укладання договорів про виконання робіт, надання послуг та здійснення контролю за їх виконанням тощо.
Також пунктом 11 Статуту передбачено, що рішення загальних зборів, прийнято відповідно до Статуту є обов`язковим для всіх співвласників.
Відповідно до положень частин 1, 2 статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні-послуги», предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.
Заперечуючи проти позову, голова правління ОСББ «Єдність Миколаїв» зазначала, зокрема, про те, що відповідач має право надавати послуги з утримання спільного майна, при цьому будь-які законодавчо закріплені заборони укладання договору між ОСББ та співвласником спеціальний закон не містить. 

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 
Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Виключно у разі встановлення таких обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважатимуться правильно застосованими.
Відповідно до статті 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 339/409/20, від 11 січня 2022 року у справі № 711/9222/15-ц).
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Встановивши, що на час укладення договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій ОСОБА_1 був ознайомлений зі змістом договору, про що свідчить його підпис; жодних доказів неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, або навмисного цілеспрямованого введення відповідачем його в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину позивач не надав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
До того ж, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 березня 2021 року, встановлений факт надання відповідачем позивачу послуг за спірним договором та стягнуто з позивача на користь відповідача заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг.
Саме після набрання законної сили вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся з даним позовом.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд порушив таємницю нарадчої кімнати, оскільки надіслав вступну та резолютивну частини та повний текст оскаржуваного рішення лише 24 грудня 2021 року, тоді як вийшов до нарадчої кімнати 23 листопада 2021 року. 
Між тим, як вбачається з матеріалів справи та Єдиного державного реєстру судових рішень, 23 листопада 2021 року судом оголошено вступну та резолютивну частини оскаржуваного рішення, повний текст складений 02 грудня 2021 року. Вказані судові рішення своєчасно були надіслані судом до Єдиного державного реєстру судових рішень.
Однак через наявність технічної помилки в тексті рішення (рішення було помилково внесено під номером провадження № 2/487/1682/21, замість належного № 2/487/2015/21) під час внесення до АСДС та надсилання до ЄДРСР, вступна та резолютивна частини та повний текст оскаржуваного рішення, із ЄДРСР були вилучені. 
При цьому судові рішення з належним номером провадження були направлені знову до ЄДРСР 24 грудня 2021 року.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що допущення судом першої інстанції під час внесення до АСДС та надсилання до ЄДРСР технічної помилки у рішенні суду, яка згодом судом усунена, не може бути достатньою підставою для скасування судового рішення, оскільки це порушення не призвело до неправильного вирішення справи.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
       
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	І.В. Лівінський  	
Судді	В.В. Коломієць   О.О. Данилова	

Повне судове рішення складене 07 лютого 2022 року.