ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 грудня 2021 р.	Справа № 520/7626/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2021, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків, повний текст складено 09.08.21 року по справі № 520/7626/21
          за позовом       ОСОБА_1  
          до     Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області ,     Державної міграційної служби України                      
          про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України, в якому просила суд першої інстанції: 
- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21.03.2021 № 92-21;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області та Державну міграційної служби України повторно розглянути заяву-анкету позивача та винести рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо позивача ОСОБА_1 .
В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що за результатами поданою нею заяви - анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Головне  управління Державної міграційної служби України в Харківській області  у повідомленні №20 від 16.04.2021 р. повідомило, що їй було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 21.03.2021 № 92-21. Вважає, що вказане рішення є незаконним та  необґрунтованим. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.
ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 р. по справі №520/7626/21 скасувати. Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №92-21 від 21 березня 2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту позивачу громадянці Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 . Зобов`язати  Головне  управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву позивача громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 та оформити відповідні документи для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що судом першої інстанції не було з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені в рішення суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи. Посилається, що вона в позовній заяві наголошувала, що вважає відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту необґрунтованою та незаконною, але судом першої інстанції не враховано її доводи та належним чином не з`ясовано обставини справи. Зазначає, що судом першої інстанції при винесенні рішення за результатами розгляду справи було зроблено узагальнюючий висновок відносно країни походження позивача, проте не було досліджено ситуацію конкретного регіону проживання її сім`ї  - ОСОБА_3 ), оскільки він є одним із епіцентрів збройного конфлікту в Республіці, в якому проходять наймасовіші заворушення. Вказує, що важливим для розгляду справи є висловлювання УВКБ ООН, в яких говориться, що в Україні зараз перебуває близько 6,500 шукачів захисту, які очікують на результати розгляду своєї заяви міграційною службою (ДМСУ) або судом. Водночас, лише близько 100 шукачів захисту отримують один із двох статусів щороку в Україні. Більшість шукачів захисту отримують відмови.  Саме тому, УВКБ ООН виступає за ширше врахування належних підстав і більшої кількості позитивних рішень у справах шукачів захисту з країн, звідки зараз найбільше прибувають біженці. На думку скаржника, судом першої інстанції було: неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи (п.1 ч.1 ст.317 КАС України), викладено висновки, які не відповідають обставинам справи (п.3 ч.1 ст.317 КАС України). Посилається на практику Європейського суду з прав людини. 
Представник Державної міграційної служби України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив у справі правосудне рішення, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та повним і всебічним з`ясуванням обставин справи, просив відмовити у задоволенні скарги позивачки у повному обсязі, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 року по справі №520/7626/21 залишити без змін. 
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені                     заздалегідь та належним чином.
21.12021 року представник позивачки за допомогою системи "Електронний суд" подав до суду апеляційної інстанції  заяву про розгляд справи без участі представника позивача, мотивуючи це запровадженням протиепідемічних заходів та зайнятістю в іншій справі. 
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ч.4 ст.229 КАС України.
          Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції                     переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що Головним управлінням державної міграційної служби України в Харківській області позивача повідомлено (повідомлення від 16.04.2021 № 20) про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою відмови зазначено рішення Державної міграційної служби України від 21.03.2021 № 92-21.
Не погоджуючись із вказаним рішенням Державної міграційної служби України та вважаючи свої права порушеними, позивачка звернулася  до суду з позовом.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з відсутні правових підстав для його задоволення. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як суб`єкт владних повноважень надав належні і достатні докази, які  спростували доводи позивачки. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції,  з огляду на наступне. 
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі по тексту - Закон України №3671-VI).
          Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України №3671-VI               біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
Особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
          Виходячи зі змісту статті 10 Закону України №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Як вбачається з матеріалів справи, за наслідками розгляду заяви - анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 , яка особисто звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області посадовою особою Головного управління на підставі вказаної заяви - анкети, співбесід, інформації по країні походження та інших матеріалів особової справи №2020КН0054 було складено висновок про відмову у визнанні біженцем особо особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 від 26.11.2020 (справа №2020КН0054 ), згідно висновків якого було встановлено, що для заявниці,  громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 , при поверненні до країни громадянської належності не існує об`єктивних підстав побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI. Також встановлено, що при поверненні до країни громадянської належності, життю, безпеці чи свободі заявниці не буде загрожувати застосування щодо неї смертної кари або  виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства  в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VІ посадова особа Головного управління вважала доцільним відмовити громадянці  Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 у визнанні біженцем особо особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 60-70).
Підставою для прийняття оскаржуваного рішення (рішення Державної міграційної служби України від 21.03.2021 №92-21) про відмову у визнанні біженцем особо особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки  Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 , керуючись ст.10 Закону України №3671-VІ було те, що на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем особо особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області встановлено, що стосовно заявниці умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті Закону України №3671-VІ відсутні (а.с.71). 
Надаючи правову оцінку правомірності прийняття вищевказаного рішення Державною міграційною службою України, колегія суддів зазначає наступне. 
          Так, приписами абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України №3671-VI визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні. 
           Колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
           Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
          При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
          Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
          Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
          Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
          Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
           Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.
          Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
          Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
 Пунктом 195 Керівництва передбачено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
           Директива Ради Європейського Союзу “Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту” від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання, зокрема: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
          Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
          Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 12.03.2020 р. по справі  №420/1122/19. 
          Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
          Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 22.01.2020 року по справі №815/5589/17 та від 30.10.2019 року по справі №818/99/17.
При цьому,  посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може само по собі слугувати безумовною підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 13.08.2020 року по справі  № 820/647/18
Колегія зазначає, що висловлені позивачкою побоювання стати жертвою переслідувань не є  обґрунтованими та не є актуальними, оскільки згідно поточної інформації по країні походження позивачки - Демократичній республіці Конго, ситуація в країні знаходиться під контролем державних органів, які забезпечують захист громадян та правопорядок за підтримки міжнародного товариства. На території Демократичної  республіки  Конго не відбуваються збройні  конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза позивачці в разі повернення до країни походження 
Окрім того, згідно інформації розміщеної на провідному з питань надання захисту Інтернет - сайті УВКБ ООН "Refwold", остання вказує на відсутність в Демократичній республіці Конго випадків повального насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту. 
          Колегія суддів зазначає, що під час співбесіди від 21.10.2020 р. позивачка зазначила, що ні вона, ні її батьки не піддавалися яким - небудь переслідуванням з причин належності до раси, національності, релігії, політичним переконанням. 
При цьому, що стосується висловлених позивачкою побоювань зазнати насильства через агресію з боку повстанських угрупувань Камвіна Нсапу, діяльність яких активна в провінції Касай, Демократичної республіки Конго, де знаходиться земля її батьків, то колегія суддів зазначає, що повідомлений нею факт агресії щодо неї мав одиничний випадок, при цьому не підтверджений документально, а тому не може розглядатися як її особисте переслідування.  Окрім того, конфлікт про який заявниця повідомила у своїй заяві, через який її батьки втратили землю у провінції Касай та через який по відношенню до неї був випадок агресії мав місце в 2016 р. Аналіз інформації наданої позивачкою під час співбесід з урахуванням інформації по країні походження свідчить про те, що не підтверджено факту того, що саме для останньої існує реальна загроза зазнати переслідувань або агресії у разі її повернення в країну громадянської належності - Демократичної республіки Конго.  
З огляду на наведене вище, доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було досліджено ситуацію в певній частині Демократичної республіки Конго, а саме конкретного регіону проживання сім`ї позивача - ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ), оскільки він є одним із епіцентрів збройного конфлікту в Республіці, в якому проходять наймасовіші заворушення, колегія суддів відхиляє, як такі, що не спростовують наведені вже вище висновки. 
Аналіз матеріалів даної справи (у т.ч. матеріалів особистої справи ОСОБА_1 ) дає підстави для висновку, що позивачка не обґрунтувала належним чином неможливість повернення до країни громадянської належності - Демократичної республіки Конго та не навела достатньої аргументації своїм побоюванням. 
          При цьому, факти повідомлені позивачкою щодо власних побоювань стати жертвою переслідування в країні громадянського походження не можуть бути визнані достатньо підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI. 
          Колегія суддів зазначає, що органами міграційної служби при прийнятті оскаржуваного рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження та особу заявниці. За наслідками такої перевірки не встановлено фактів того, що побоювання позивачки стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 27.01.2020 р. по справі №420/1618/19
          Висновки органу міграційної служби про те, що позивачкою не наведено фактів переслідувань її в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань є обґрунтованими.
          У контексті встановлених обставин, колегія суддів вважає, що фактично звернення позивачки до органів міграційної служби не пов`язано з отриманням захисту, шляхом визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а обумовлене спробою легалізації на території України.  
          З огляду на наведене вище, колегія суддів приходить до висновку щодо правомірності прийняття Державною міграційною  службою  України рішення від 21.03.2021 № 92-21 про відмову у визнанні біженцем особо особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки  Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 , яке є предметом оскарження у даній справі. 
          Посилання в апеляційній скарзі на те, що відмова у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованою, а судом першої інстанції не враховано її доводи та належним чином не з`ясовано обставини справи, колегія суддів вважає помилковими та такими, що суперечать наведеним вище висновкам. 
          Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції  дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивачки та скасування рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову.
          Доводи апеляційної скарги  про те, що судом першої інстанції  було неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи (п.1 ч. 1 ст.317 КАС України), викладено висновки, які не відповідають обставинам справи (п.3 ч.1 ст.317 КАС України), колегія судді відхиляє, як такі, що не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного перегляду даної справи. 
          Щодо посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Європейського суду з прав людини, викладені в певних його рішеннях, то колегія суддів їх враховує та зауважує, що висновки суду у даній справі жодним чином не суперечать їм.
          Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
          Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
          Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
          В даному випадку відповідачем (Державною міграційною службою України), як суб`єктом владних повноважень, було доведено правомірність рішення (рішення Державної міграційної служби України від 21.03.2021 № 92-21),  яке є предметом оскарження у даній справі. 
          Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
          Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
          Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову. 
          Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та таким, що ухвалено   з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
          Правових підстав для розподілу судових витрат у даній справі не має.
Враховуючи те, що дана справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 по справі № 520/7626/21  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    З.Г. Подобайло   	
Повний текст постанови складено  24.12.2021 року