П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_____________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 лютого 2022 р. Категорія 109020100	м.Одеса	Справа № 540/3154/21	
Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.
час і місце ухвалення: письмове провадження, 
м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Семенюка Г.В.
суддів: Домусчі С.Д. ,  Шляхтицького О.І. 

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Великолепетиської селищної ради на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року по справі за позовом Фермерського господарства "Аміна-Юг" до    Великолепетиської селищної ради про зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до Великолепетиської селищної ради Херсонської області, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення Великолепетиської селищної ради № 321 від 29.04.2021 р. про залишення без задоволення клопотання №90 від 05.04.21 р. про надання дозволу на розпаювання земельної ділянки яка знаходиться в користуванні у фермерського господарства « Аміна-Юг» на підставі договору оренди землі від 30.08.2013 р. номер запису про інше речове право: 2308476, кадастровий номер 6521255100:02:001:0173, загальною площею 83,4557 га на території Великолепетиської селищної ради на членів фермерського господарства «Аміна-Юг» в кількості 10 чоловік; - зобов`язати Великолепетиську селищну раду Херсонської області повторно розглянути та задовольнити клопотання про розпаювання та надати дозвіл на виготовлення технічної документації розпаювання земельної ділянки яка знаходиться в користуванні у фермерського господарства «Аміна-Юг» на підставі договору оренди землі від 30.08.2013 р. номер запису про інше речове право: 2308476, кадастровий номер 6521255100:02:001:0173, загальною площею 83,4557 га на території Великолепетиської селищної ради Херсонської області, на членів фермерського господарства «Аміна-Юг» в кількості 10 чоловік, мотивуючи його тим, що 05.04.2021 року господарство звернулось до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розпаювання земельної ділянки яка знаходиться в користуванні у фермерського господарства «Аміна-Юг» на підставі договору оренди землі від 03.08.2013 року, номер запису про інше речове право: 2308476, кадастровий номер 6521255100:02:001:0173, загальною площею 83,4557 га. на членів фермерського господарства в кількості 10 чоловік. Рішенням позачергової сьомої сесії селищної ради 8 скликання  «Про питання розгляду заяви ФГ «Аміна-Юг»» №321 від 29.04.2021 року клопотання господарства залишено без задоволення без зазначення підстав.
          Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Великолепетиської селищної ради Херсонської області Про питання розгляду заяви ФГ «Аміна-Юг»» №321 від 29.04.2021 року. Зобов`язано Великолепетиську селищну раду Херсонської області повторно розглянути клопотання  фермерського господарства "Аміна-Юг" №90 від 05.04.21 р. про надання дозволу на розпаювання земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні у фермерського господарства « Аміна-Юг» на підставі договору оренди землі від 30.08.2013 р. номер запису про інше речове право: 2308476, кадастровий номер 6521255100:02:001:0173, загальною площею 83, 4557 га на території Великолепетиської селищної ради на членів фермерського господарства «Аміна-Юг» в кількості 10 чоловік та винести вмотивоване рішення по суті. В решті позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Великолепетиська селищна рада Херсонської області подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов частково, суд першої інстанції не врахував, що з клопотанням про розпаювання земель звернулась неналежна особа - фермерське господарство "Аміна-Юг", а не громадяни, зацікавлені в одержані безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, що не відповідає вимогам частини 6 статті 118 ЗК України. До клопотання також не було надано документів, які є обов`язковими для розгляду та прийняття уповноваженим органом відповідних рішень.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне:
Судом першої інстанції встановлено, що протоколом загальних зборів членів ФГ "Аміна-Юг" № 1 від 01.04.2021 прийнято рішення про розпаювання між всіма членами господарства земельної ділянки площею 83,4557 га, кадастровий номер 6521255100:02:001:0173, наданої на умовах оренди засновнику для створення і ведення фермерського господарства, на підставі договору оренди, укладеного 29.29.2012 року між Великолепетиською районною державною адміністрацією (Орендодавець) та громадянкою ОСОБА_1   (Орендар).
05.04.2021 року позивач звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розпаювання земельної ділянки яка знаходиться в користуванні у фермерського господарства «Аміна-Юг» на підставі договору оренди землі від 03.08.2013 року, номер запису про інше речове право: 2308476, кадастровий номер 6521255100:02:001:0173, загальною площею 83,4557 га. на членів фермерського господарства в кількості 10 чоловік.
За результатами розгляду клопотання відповідач, рішенням «Про питання розгляду заяви ФГ «Аміна-Юг»» № 321 від 29.04.2021 року, залишив без задоволення клопотання позивача. В рішенні відповідач послався на ст.ст.12,  122 ЗК України,  ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»  та на висновки і рекомендації постійної комісії селищної ради з питань містобудування, будівництва, земельних відносин та охорони природи.
Позивач, вважаючи таке рішення відповідача протиправним звернувся до суду з даним позовом.
          Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що залишаючи без задоволення клопотання позивача про надання дозволу на розпаювання земельної ділянки, відповідач не зазначив жодної причини для відмови в задоволенні цього клопотання. В спірному рішенні взагалі відсутнє будь-яке мотивування причин залишення без задоволення клопотання позивача. Позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача надати дозвіл на виготовлення технічної документації розпаювання земельної ділянки яка знаходиться в користуванні у фермерського господарства «Аміна-Юг» є передчасними.
П`ятий апеляційний адміністративний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:
Частиною першою  статті 2 Закону України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство»  (далі - Закон № 973-IV, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються  Конституцією України, Земельним кодексом України, цим  Законом  та іншими нормативно-правовими актами України.
Відповідно до статті 1 Закону № 973-IV фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їхні батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім`ї, родичі, які об`єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень установчого документа фермерського господарства. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом). При створенні фермерського господарства одним із членів сім`ї інші члени сім`ї, а також родичі можуть стати членами цього фермерського господарства після внесення змін до його установчого документа (частини перша, друга  статті 3 Закону № 973-IV).
Відповідно до вимог частини першої  статті 5 Закону № 973-IV  право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.
Зазначене дає змогу констатувати, що створенню фермерського господарства передує, по-перше, бажання й ініціатива громадянина здійснювати підприємницьку діяльність на власний ризик саме у такій формі з метою отримання прибутку та, по-друге, вирішення питання про отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства у власність та/або користування, що є необхідною умовою реалізації ним права на створення такого фермерського господарства, а також його державної реєстрації як юридичної особи. Створення фермерського господарства громадянином України передбачає визначену законом послідовність дій, а земельні ділянки надаються саме для створення фермерського господарства, а не для іншої цілі.
Так, згідно зі  статтею 8 Закону № 973-IV  фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому  законом  для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.
Статтею 7 Закону № 973-IV  передбачено, що надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому  Земельним кодексом України.
За змістом частин першої та другої  статті 116 ЗК України  (в редакції на момент спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно з частиною третьою  статті 116 ЗК України  безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян, та одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення (частина четверта  статті 116 ЗК України).
Слід зазначити також положення щодо можливості передачі земельних ділянок у власність чи користування, закріплене частиною п`ятою  статті 116 ЗК України, згідно з яким земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Так, відповідно до частини четвертої  статті 122 ЗК України  центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Згідно із частиною восьмою  статті 118 ЗК України  проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому  статтею 186-1 цього Кодексу.
Відповідно до частини дев`ятої  статті 118 ЗК України  відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із  законом  - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти    висновку про те, що розроблений проект землеустрою підлягає погодженню та затвердженню відповідним органом виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. У разі прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність одночасно вирішується питання про надання земельної ділянки у власність.
Аналіз вищенаведених норм  ЗК України  та Закону № 973-IV дає змогу дійти висновку, що з метою ведення фермерського господарства виключно громадяни можуть отримати земельну ділянку із земель державної та комунальної власності у власність шляхом безоплатної передачі в межах норм безоплатної приватизації. Для юридичних осіб такої можливості чинне законодавство не передбачає. Водночас у користування, зокрема, оренду, можуть отримати земельну ділянку із земель державної та комунальної власності як громадяни, так і юридичні особи.    У цьому контексті, фермерське господарство є однією із форм саме підприємницької діяльності громадян.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №     922/989/18, практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря й переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду. 
Так, Велика Палата Верховного Суду вважає, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа.
У постанові від 13 березня 2018 року в справі № 348/992/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому  законом  порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. Із цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.
У постанові від 01 квітня 2020 року в справі № 320/5724/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за  статтею 55 ГК України. … Після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства користувачем орендованої земельної ділянки є саме фермерське господарство … (п. 6.24 - 6.25)
Згодом цей підхід було використано також у постанові ВП ВС від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц: передбачені  законом  особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції. Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство … Державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює вказаний висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем. … (п. 22, 23).
З моменту реєстрації фермерського господарства та набуття статусу юридичної особи обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.
Відповідно до частин першої та другої    ст. 27 Закону № 973-IV  трудові відносини у фермерському господарстві базуються на основі    праці    його    членів.    У разі виробничої потреби фермерське господарство має право залучати до роботи в ньому    інших    громадян за трудовим договором (контрактом).
Трудові     відносини     членів     фермерського     господарства регулюються Статутом,    а осіб,    залучених до    роботи    за    трудовим договором (контрактом),    законодавством України про працю.
Члени фермерського господарства перебувають у трудових відносинах та в результаті їх спільної праці виробляють товарну сільськогосподарську продукцію, здійснюють її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства відповідно до закону.
Таким чином, правовий статус члена фермерського господарства нерозривно пов`язаний із забезпеченням діяльності цього фермерського господарства, а не власних потреб та інтересів.
Статтею 12 Закону № 973-IV  визначено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.
Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
Станом на момент виникнення спірних правовідносин, фермерське господарство в залежності від того, хто є власником земельних ділянок, які увійшли до складу землі цього фермерського господарства, наділяється різними правомочностями. 
Зокрема, фермерське господарство володіє, користується і розпоряджається тими земельними ділянками, які належить йому на праві власності. Однак, якщо члени фермерського господарства мають у приватній власності земельні ділянки, то фермерське господарство може лише володіти та користуватися землями своїх членів і лише у разі, якщо такі земельні ділянки перебувають саме у власності, а не у користуванні члена фермерського господарства. Щодо використання фермерським господарством земельної ділянки на умовах оренди, то, виходячи із правової природи оренди, такому фермерському господарству також належать лише правомочності щодо володіння та користування землею, а власник землі наділений правом розпоряджатися нею.
Відповідно до  статті 13 Закону № 973-IV  члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).
Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю).
ЗК України, у порівнянні із зазначеними вище положеннями  Закону № 973-IV, встановлює аналогічні норми.
Так,  стаття 31 ЗК України  передбачає, що землі фермерського господарства можуть складатися із:
а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі;
б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності;
в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.
Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).
Щодо приватизації земельних ділянок членами фермерських господарств, то  статтею 32 ЗК України  визначено, що громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.
Однією з форм набуття громадянином (членом фермерського господарства) права на землю є приватизація, яка здійснюється на добровільній основі і полягає у безоплатній передачі земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян. При цьому  стаття 13 Закону № 973-IV  та  стаття 32 ЗК України  мають ідентичні назви «Приватизація земельних ділянок членами фермерських господарств».
Оскільки ЗК України встановлює загальний порядок набуття права на землю громадянами та юридичними особами шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування із земель державної і комунальної власності, у тому числі і для ведення фермерського господарства, то в такому ж загальному порядку, передбаченому  ЗК України, члени фермерського господарства можуть отримати безоплатно у власність із земель державної або комунальної власності земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю). При цьому має враховуватися норма, згідно з якою земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Тобто, у члена фермерського господарства не виникає право користування земельною ділянкою, яка була надана власником (органом місцевого самоврядування) громадянину (засновнику) у користування для створення такого господарства. Єдиним суб`єктом, який володіє правомочністю користуватися земельною ділянкою, виділеною власником (органом місцевого самоврядування) для створення фермерського господарства, є саме таке фермерське господарство як суб`єкт господарювання.
Право на безоплатну передачу у власність земельних ділянок із земель, що надавалися у користування засновнику для створення фермерського господарства, не виникає у жодного члена фермерського господарства, в тому числі засновника.
Чинні правові норми Земельного кодексу України та Закону № 973-IV не передбачають права громадянина України використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення фермерського господарства, без створення такого фермерського господарства та його реєстрації. Тому земля, надана в користування громадянину України для створення фермерського господарства, вважається такою, яка передана у користування всьому фермерському господарству. Але при цьому, власник землі залишається незмінним - держава або територіальні громади. Фермерське господарство не має в цьому випадку документу, який засвідчував би державну реєстрацію права на землю (права постійного користування) на відміну від громадянина, який отримав земельну ділянку у користування та зареєстрував належним чином такий правочин. Отже, члени фермерських господарств, у тому числі засновник (який отримав земельну ділянку у користування для створення такого фермерського господарства), можуть отримати безоплатно у приватну власність земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) із земель державної та комунальної власності у порядку, передбаченому  ЗК України, та лише після припинення права власності чи користування такими земельними ділянками у визначеному  законом  порядку.
Аналогічна правова позиція зазначена в Постанові Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав КАС ВС від 03 листопада 2021 року по справі № 817/1911/17.
Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного Рішення було неправильно застосовано норми матеріального права, а відтак, відповідно до ст.ст. 315, ст. 317 КАС України, - оскаржуване Рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Великолепетиської селищної ради, - задовольнити.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року по справі № 540/3154/21, - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою у позові Фермерського господарства "Аміна-Юг",  - відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

суддя-доповідач 	 	Семенюк Г.В.	
судді	    	Домусчі С.Д.    Шляхтицький О.І.