Справа № 463/8097/21                                Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3767/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:63

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 березня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у липні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , звернулася з позовом до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про зобов`язання укласти договір житлового найму.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 02 жовтня 2020 року нею через центр адміністративних послуг м. Львова подано до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради заяву про визнання її наймачем квартири АДРЕСА_1 , де вона та її малолітня донька, ОСОБА_2 , зареєстровані та на даний час проживають, однак у визнанні її наймачем даної квартири відмовлено у зв`язку з тим, що вона не є членом сім`ї попереднього наймача квартири, ОСОБА_3 . Стверджує, що проживала у спірній квартирі разом зі своїм колишнім чоловіком, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками, які також померли, та неповнорідним братом, ОСОБА_3 , який є інвалідом 2 групи з дитинства та може здійснювати лише легку домогосподарську роботу під стороннім наглядом. Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 травня 2020 року ОСОБА_3 був визнаний недієздатним, її призначено його опікуном, оскільки інших родичів у нього немає. Зазначає, що будучи дієздатним, а саме 11 квітня 2019 року, ОСОБА_3 подав заяву про зняття його з реєстрації у зв`язку з переїздом до м. Славути, де проживають її батьки, які допомагають їй здійснювати за ним необхідний догляд, та надав згоду на її реєстрацію в спірній квартирі. Вказує, що у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення, право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача, а діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем. Вважає, що відмова наймодавця в особі Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради у визнані її наймачем, на її думку, порушує її права та права її малолітньої доньки. З наведених підстав просить зобов`язати Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з ОСОБА_1 письмовий договір житлового найму на квартиру АДРЕСА_1 . 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2021 рок позов задоволено.
Зобов`язано Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з ОСОБА_1 письмовий договір житлового найму на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішення суду оскаржила Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт зазначає, що особи, які не вселилися та не проживали в житловому приміщенні, не набувають права користування ним незалежно від того, чи зареєстровані вони у ньому як за місцем їх проживання та чи включені вони до договору найму такого приміщення. Зазначає, що ОСОБА_1 фактично проживає у м. Славута Хмельницької області, де займається вихованням дітей, займається веденням сільського господарства та неофіційною підприємницькою діяльністю, а неповнолітня ОСОБА_2 навчається в м. Славуті, що, на думку апелянта, спростовує доводи позивача про те, що вона проживає в квартирі АДРЕСА_1 , відтак за нею не може бути визнано право користування жилим приміщенням, оскільки вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні. Вказує, що розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22 лютого 2018 року № 50 ОСОБА_3 визнано наймачем квартири АДРЕСА_1 , як онука попереднього наймача, ОСОБА_5 , у зв`язку зі смертю попереднього наймача. Звертає увагу, що ОСОБА_1 та її малолітня донька, ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_3 , відтак не є членом сім`ї наймача вищезазначеної квартири. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги довідку № 56 від 30 березня 2021 року, видану ЛКП Господар» на підтвердження реєстрації позивача у спірній квартирі, оскільки відповідно до статуту ЛКП «Господар» не наділений повноваженнями на надання довідок про реєстрацію місця проживання особи та про склад сім`ї (Форма №2). Крім того, наявні в матеріалах справи акти голови ОСББ «Лісна» є неналежними та недопустимими доказами, оскільки складені зі слів сусідів. Наголошує, що при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин суд першої інстанції не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду, які є протилежними до висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. 
В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки текст постанови складено 03 березня 2022 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 21 лютого 2022 року, датою ухвалення постанови є саме 03 березня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч.1 ст. 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Згідно із ч. 1 ст. 63 ЖК Української РСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.
Відповідно до ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до ч.1 ст. 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним право на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 р. № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.ч.1,2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч.2 ст. 65 ЖК УРСР).
Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» місцем проживання фізичної особи вважається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.
Згідно з частинами першою та другою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності, яка на підставі протоколу №28 від 13.07.1961 засідання комісії по розподілу житла згідно рішення Ленінського райвиконкому від 10.05.1961 №509 передана у користування ОСОБА_5 .
Згідно з довідкою ЛКП «Господар» від 30.03.2021 №56 на даний час в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації 05.12.2008 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації 02.03.2018.
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 в період з 20.01.2008 до 04.10.2011 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , онуком ОСОБА_5 , що підтверджується витягами з актових записів про народження, шлюб, заочним рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області про розірвання шлюбу від 04.10.2011. Після розірвання шлюбу, 30.07.2013 повторно уклала шлюб змінивши прізвище на ОСОБА_6 , шлюб розірваний рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28.05.2020.
Судом також встановлено, що у шлюбі позивачки та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася спільна дитина ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження.
Крім цього, із представлених свідоцтв про смерть вбачається, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , її чоловік ОСОБА_7 – ІНФОРМАЦІЯ_5 . Батьки ОСОБА_4 - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 померли ІНФОРМАЦІЯ_6 та ІНФОРМАЦІЯ_7 відповідно, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Як встановлено із свідоцтва про народження та витягу з актового запису про шлюб, ОСОБА_3 є сином ОСОБА_8 від першого шлюбу із ОСОБА_10 та неповнорідним братом по матері ОСОБА_4 , неповнолітня ОСОБА_2 є внучкою ОСОБА_8 , матері ОСОБА_3 , та є його племінницею.
З довідок ЛКП «Господар» від 13.03.2017 №1727 та 30.03.2021 №56 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 була зареєстрована ОСОБА_8 з 03.09.1971 та по час смерті, її син ОСОБА_4 з 07.08.2007 по час смерті ІНФОРМАЦІЯ_9 , а також ОСОБА_3 з 08.07.1997 по 11.04.2019.
Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи, з 15.04.2019 зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 за адресою: квартира АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_11 .
Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28.05.2020 ОСОБА_3 визнано недієздатним, встановлено над ним опіку та призначено його опікуном ОСОБА_1 .
Судом першої інстанції встановлено, що 02.10.2020 позивач ОСОБА_1 зверталася із заявою у Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради про визнання її наймачем квартири АДРЕСА_1 , однак листом від 29.10.2020 за вих.№33-вих.85787 їй відмовлено у задоволенні заяви з підстав того, що розпорядженням Личаківської районної адміністрації №50 від 22.02.2018 наймачем квартири визнаний ОСОБА_3 , членом сім`ї якого вона не є. Крім цього, зазначено, що рішенням суду про визнання ОСОБА_3 недієздатним підтверджується факт проживання ОСОБА_1 в м. Славута, а той факт, що ОСОБА_3 страждав психічними розладами та в подальшому визнаний недієздатним ставить під сумнів, що на момент подання заяви про зняття своєї реєстрації у м. Львові, що мало наслідком втрату права найму житла, а також надання своєї згоди на реєстрацію в цій квартирі позивача, він усвідомлював свої дії.
Такими ж доводами апелянт обґрунтовує і апеляційну скаргу.
З огляду на те, що рішенням суду про визнання особи недієздатною встановлено факт неусвідомлення ОСОБА_3 своїх дій та неможливість керування ними внаслідок наявних психічних розладів висновком судової психіатричної експертизи 19.12.2019, а недієздатним ОСОБА_3 визнано 28.05.2020, колегія суддів вважає такі доводи апелянта необґрунтованими та безпідставними. 
З приводу таких доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вірно зазначив в оскаржуваному рішенні, що за місяць до надання згоди на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, розпорядженням Личаківської РА ЛМР ОСОБА_3 було визнано наймачем цієї квартири, що не могло відбутися у випадку відсутності можливості в особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у цей період.
Задовольняючи позов, суд взяв до уваги акти за 2019-2021 роки, інформація у яких відповідачем не спростована, з яких вбачається, що позивач, здійснюючи догляд за ОСОБА_3 з 2017 року, забезпечуючи його продуктами харчування, одягом, та іншими необхідними предметами у побуті, допомагаючи у побуті, доглядаючи його, як опікун, вела із ним тривалий час спільне господарство.
Встановивши вищенаведені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 була вселена та зареєстрована за місцем проживання в квартирі АДРЕСА_1 , зі згоди наймача, та спільно з ним проживала, вела спільне господарство, відповідачем протилежного не доведено, а відтак дійшов до обгрунтованого висновку, що до ОСОБА_1 відповідно до ст. 65 ЖК України перейшли усі права та обов`язки наймача. І оскільки попередній наймач ОСОБА_3 вибув з квартири АДРЕСА_1 , змінивши у 2019 році місце проживання та реєстрації, то з врахуванням ст.106 ЖК України саме до ОСОБА_1 перейшло право вимагати від Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради укладення з нею договору найму квартири АДРЕСА_1 , а відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність позову ОСОБА_1 .
Задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував те, що позивач ОСОБА_1 була вселена та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 02.03.2018 зі згоди ОСОБА_3 , що відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, протилежного не доведено належними та допустимими доказами, що донька ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , зареєстрована у квартирі з 05.12.2008 року, ще за життя її батька, ОСОБА_4 , бабці, ОСОБА_8 , була членом їх сім`ї, зареєстрована в той час, коли у квартирі був зареєстрований ОСОБА_3 , неповнорідний брат її батька, який визнаний наймачем житла розпорядженням Личаківської районної адміністрації №50 від 22.02.2018.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції врахував наявність законних житлових прав на спірну квартиру неповнолітньої ОСОБА_2 , яка була зареєстрована 05.12.2008 року, як член сім`ї.
Як встановлено судом, ОСОБА_2 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 незадовго після свого народження, ІНФОРМАЦІЯ_10 , в момент перебування позивача та ОСОБА_4 у шлюбі.
На момент реєстрації, її батько, ОСОБА_4 , володів правами та обов`язками члена сім`ї наймача ОСОБА_5 , а відтак з моменту своєї реєстрації, неповнолітня ОСОБА_2 набула в тих же обсягах житлові права щодо спірної квартири, що і її батько.
З врахуванням наведеного, оскільки на даний час ОСОБА_2 не досягла повноліття, і жоден із наймачів квартири не ставив питання про визнання її втратившою право на користування цим житлом, з такою ж вимогою не звертався до суду і відповідач, суд дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про збереження за неповнолітньою такого права і на даний час. 
Суд вірно зазначив, що збереження такого права за неповнолітньою ОСОБА_2 відповідає правовим положенням ст.18 Закону України «Про охорону дитинства».
Оскільки неповнолітня ОСОБА_2 володіє житловими правами на спірну квартиру на рівні з іншими наймачами, разом з тим за приписами ст.106 ЖК України лише повнолітній член сім`ї вправі ставити питання про визнання його наймачем, а позивач будучи її матір`ю є законним представником її інтересів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині вимог, заявлених в інтересах неповнолітньої дочки, ОСОБА_2 .
Слід зазначити і те, що оскільки станом на час звернення до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради у спірній квартирі в АДРЕСА_1 , є зареєстрованими ОСОБА_1 та її неповнолітня донька, ОСОБА_2 , інших зареєстрованих осіб у квартирі немає, то з іншими особами, окрім зареєстрованих у цій квартирі, договір найму спірної квартир не може бути укладений, як і не може бути укладений договір найму квартири з неповнолітньою особою. 
Доводи апелянта про те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживають, а відтак, як вважає апелянт, відсутні підстави для укладення договору найму, не спростовують висновків суду першої інстанції про підставність позову, зазначені доводи не можуть підставою для визнання оскаржуваного рішення суду незаконним та необґрунтованим та його скасування з цих підстав, оскільки в матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача з позовом до суду про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування спірною квартирою з підстав їх тривалого не проживання, а також відсутнє рішення суду, яке б набрало законної сили, про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування спірною квартирою.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Постанова складена 03.03.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк