ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       29 грудня 2021 року                м. Чернівці        Справа № 727/6634/18 

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б., 
секретар: Герман Я.І.,
позивач: Чернівецька міська рада, 
відповідач: ОСОБА_1 ,
при розгляді справи за апеляційною скаргою Чернівецької міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 жовтня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Смотрицького В.Г., дата складання повного тексту рішення 03 листопада 2021 року, -
В С Т А Н О В И В:
У червні 2018 року Чернівецька міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про звільнення земельної ділянки.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що в ході здійснення заходів самоврядного контролю за використанням земель комунальної власності територіальної громади м. Чернівці спеціалістами департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради встановлено, що ОСОБА_1 самовільно встановив огорожу по АДРЕСА_1 вздовж бордюру на землях загального користування орієнтовною площею 0,0006 га, чим порушив законодавство у сфері земельних відносин та благоустрою.
У зв`язку з тим, що відповідач відмовився від добровільного звільнення земельної ділянки комунальної власності Чернівецька міська рада просила суд ухвалити рішення, яким зобов`язати ОСОБА_1 звільнити спірну земельну ділянку шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог Чернівецької міської ради відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду Чернівецька міська рада оскаржила його в апеляційному порядку.
В обґрунтування скарги посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Провадження №22-ц/822/1206/21
Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які взяли участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд вказав, що звільнення відповідачем земельної ділянки орієнтовною площею 0,0006 га по АДРЕСА_1 , фактичних меж якої з її точними координатами, точним розташуванням і точним розміром не зазначено, унеможливлює зробити висновок про самовільне зайняття конкретної земельної ділянки або її частини, а тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.
Колегія суддів погоджується з висновками суду за результатами розгляду спору, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.94-95).
З протоколу №0471 про адміністративне правопорушення від 29.08.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 вчинив правопорушення, яке полягає у порушенні п.13.1. та п.13.5. додатку до тимчасових правил благоустрою м. Чернівці, а саме самовільно встановив огорожу по АДРЕСА_1 , з яким ОСОБА_1 було ознайомлено та вручена його копія, що підтверджується підписом останнього (а.с.6/зворот).
Постановою №11 по справі про адміністративне правопорушення від 09.09.2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного порушення, передбаченого ст.152 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1360 грн за самовільне встановлення огорожі по АДРЕСА_1 . Вказану постанову відповідач отримав 24.09.2016 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення (а.с.4-5).
       Відомостей про оскарження та скасування зазначеної постанови матеріали справи не містять.
Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
В силу ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Частиною 2 ст.373 ЦК України передбачено, що право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст.1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки – будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Стаття 91 ЗК України визначає, що власники земельних ділянок зобов`язані: а) забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; ж) за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф. Законом можуть бути встановлені інші обов`язки власників земельних ділянок.
Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі ст.ст.116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Відповідно до ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно з ч.2 та ч.3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (ст.212 ЗК України).
Вирішуючи питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки, необхідно враховувати, що сам лише факт користування земельною ділянкою за відсутності документів, які посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідно встановити наявність у особи в силу закону права на отримання земельної ділянки у власність чи у користування. Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї.
Подібна правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 04.04.2019 у справі №910/2655/18.
За приписами ч.1 ст.79 ЗК України земельна ділянка – це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Під місцем розташування розуміють певне розташування об`єкта у просторі. Для земельної ділянки таке місце розташування визначається за її координатами (точніше за координатами вершин багатокутника, який утворює земельну ділянку) в прив`язці до існуючої геодезичної межі. Місце розташування земельної ділянки визначається при її формуванні.
Звертаючись з позовом до суду Чернівецька міська рада як орган місцевого самоврядування не була позбавлена можливості надати суду докази чи скористатися своїм правом та заявити клопотання про призначення експертизи для з`ясування питання стосовно фактичних меж самовільно зайнятої земельної ділянки з її індивідуалізованими координатами, місцем розташуванням та розміром, співпадінням із земельними ділянками, що перебувають у власності або користуванні інших осіб, що унеможливлює встановлення наявності або відсутності самовільного зайняття спірної земельної ділянки або її частини самовільно встановленою огорожею, проте таким правом не скористалася. 
Позивачу було роз`яснено обов`язок належного доведення меж самовільно захопленої земельної ділянки та зазначення індивідуальних параметрів огорожі або її частини, від якої необхідно звільнити земельну ділянку, що ним виконано не було.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Крім іншого, суд апеляційної інстанції сприяючи учаснику судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України для об`єктивного розгляду справи, запропонував стороні позивача надати суду фактичні межі самовільно зайнятої земельної ділянки з її індивідуальними координатами, розташуванням та розміром, проте сторона позивача відмовилася від такого посилаючись на відсутність коштів на оплату таких робіт. 
Відсутність визначення меж земельної ділянки та розміри самовільно встановлених об`єктів, від яких її необхідно звільнити, унеможливлює прогнозоване примусове виконання рішення суду, оскільки за умов задоволення позовних вимог у заявленому вигляді рішення суду не набуває ознак законного та не відповідатиме завданню цивільного судочинства.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди апелянта із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
В силу п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Чернівецької міської ради залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий – підпис /І.Н. Лисак/
Судді – підписи /А.І. Владичан, І.Б. Перепелюк/