ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 686/32715/19
Провадження № 22-ц/4820/134/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Грох Л.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,
секретар судового засідання Кошельник В.М.,
з участю сторін та їх представників,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Козак О.В. від 17 березня 2020 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 , звертаючись з цим позовом до відповідача вказувала, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_2 є її сином, він з 2009 року не проживає у належному їй житловому будинку, оскільки створив свою сім`ю та проживає у м. Хмельницькому, точна адреса їй не відома.
Позивачка є особою похилого віку та за власний кошт підтримує будинок в належному стані, сплачує комунальні послуги, єдиним її доходом є пенсія. Також вона має намір оформити субсидію на комунальні послуги, проте реєстрація ОСОБА_2 в будинку перешкоджає їй в цьому. 
В майбутньому ОСОБА_1 має намір продати будинок та переїхати в місто, оскільки самій важко обходити себе.
Оскільки відповідач зареєстрований у будинку ОСОБА_1 , то до неї часто звертаються колектори з приводу погашення заборгованості за кредитами, які ОСОБА_2 отримав та не повертає, ці дії негативно впливають на її здоров`я - викликають в неї підвищення тиску та нервові зриви. 
Посилаючись на ч. 2 ст. 405 ЦК України, позивачка просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2020 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання судових витрат. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає рішення суду незаконним, просить його скасувати та відмовити в задоволенні позову. Стверджує, що суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності у зв`язку з тим, що на час розгляду справи апелянт проживав у місті Хмельницькому або перебував на лікуванні в Хмельницькій обласній психіатричній лікарні № 1. За вказаною адресою в позовній заяві він не проживав, судові повістки не отримував. 
При вирішенні спору не враховано, що він є інвалідом 3-ї групи у зв`язку з психічним захворюванням з 2017 року та іншого житла для проживання не має. Він тимчасово проживає у місті Хмельницькому за місцем реєстрації цивільної дружини, живе з нею та їхньою малолітньою дитиною. Твердження ОСОБА_1 про позбавлення її права на отримання субсидії є хибним, оскільки мати завжди використовувала його статус як інваліда 2 та 3 груп для отримання субсидії.
Зазначає, що мінімум двічі на місяць приїздив до матері в село, тому доводи про те, що він не проживає в будинку з 2009 року, є надуманими. 16.08.2021 року він дізнався від осіб, які знаходилися в цьому будинку, що вони є новими власниками будинку і придбали його на підставі договору купівлі-продажу, вони ж повідомили, що його виписано з будинку.
У відзиві ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення як безпідставну. Вказала, що під час судового засідання   по розгляду заяви  відповідача про перегляд заочного рішення  останній визнав, що більше 10 років не проживає в її будинку в АДРЕСА_1 , а живе разом з дружиною та дитиною в АДРЕСА_2 .
В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній мотивів.
Позивачка та її представниця просили залишити її без задоволення як безпідставну.
Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 є сином позивачки.
Згідно з довідкою УДМС України в Хмельницькій області від 13.12.2019 року ОСОБА_2 зареєстрований з 21.02.2014 року за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно акту від 25.11.2019 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , підписи яких засвідчено в.о. старости Олешинської сільської ради ОСОБА_6 , підтвердили, що ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_1 з 01.01.2016 року. 
Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_2 не проживає у будинку позивачки принаймні з 2016 року, судом не здобуто доказів, що йому створювалися перешкоди у проживанні в спірному житловому будинку та наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договірних відносин щодо користування будинком, тому існують визначені ч.2 ст. 505 ЦК України підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Доводи апеляційної скарги про помилковість цих висновків суду є безпідставними.
Так, відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на свій власний розсуд.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).
За змістом ст.ст. 64, 156 ЖК до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу - його дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника житла може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Апелянт ОСОБА_2 не спростував факт непроживання без поважних причин в житловому будинку по АДРЕСА_1 більше року.
Так, в суді  першої інстанції під час розгляду заяви  про перегляд заочного рішення  останній визнав, що більше 10 років не проживає в її будинку в АДРЕСА_1 , а живе разом з цивільною дружиною та дитиною в АДРЕСА_2 .
В засіданні апеляційного суду апелянт також підтвердив, що з 2010 року не проживає в спірному будинку, а живе разом з цивільною дружиною та дитиною в АДРЕСА_2 .
Отже,  ОСОБА_2 фактично вибув на інше постійне місце проживання, у зв`язку з чим не проживав у будинку позивачки з 2010 року.
При цьому матеріали справи дійсно не містять жодних доказів щодо вчинення йому об`єктивних перешкод у користуванні будинку в АДРЕСА_1 .
Факт інвалідності відповідача та його періодичне перебування в лікарні, відсутність у нього на праві власності іншого житла не мають істотного значення для вирішення цього спору, виходячи зі змісту норми ч. 2 ст. 405 ЦК України. 
Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що він періодично провідував матір, допомагав їй по господарству, оскільки вказані твердження не підтверджують його постійне проживання в будинку позивачки.
Окрім того, сторони не заперечують, що вже на час розгляду заяви про перегляд заочного рішення судом першої інстанції житловий будинок в АДРЕСА_1 вже вибув з власності позивачки - вона на підставі договору купівлі-продажу відчужила його іншим особам.
Відтак у зв`язку з цим право власності позивачки на це житло припинилося, що виключає можливість відповідачу мати право користування цим житлом, яке було похідним від права власності позивачки. 
Суд першої інстанції, оцінивши зібрані у справі докази, дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 як член сім`ї позивачки не проживає у житловому будинку без поважних причин понад один рік, внаслідок чого втратив право користування цим житлом.
Доводи апеляційної скарги не спростовують цього висновку суду. 
Твердження апелянта про неповідомлення його про розгляд справи також є безпідставним. 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 повідомлявся судом про розгляд справи на 11 год. 10.02.2020 року шляхом направлення йому судової повістки поштовим відправленням за місцем його реєстрації:  АДРЕСА_1 і згідно зворотнього поштового повідомлення вручено 04.01.2020 року.
Розгляд справи було відкладено на 11 год. 17.03.2020 року, ОСОБА_2 викликався судовою повісткою, направленою на ту ж адресу та шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. 
Поштовий конверт повернувся до суду без вручення, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». 
Наведені обставини цілком підтверджують повідомлення відповідача відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України.  
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається. 

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390  ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 січня 2022 року.

Судді                                         Л.М. Грох
                Р.С. Гринчук 

                               А.М. Костенко