Ухвала
 
17 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 279/1136/20
провадження № 61-21322ск21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі у власність частки земельної ділянки, визнання права власності,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив провести розподіл земельної ділянки загальною площею 0,2267 га з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1822384401:03:008:0008, за яким виділити йому в натурі у власність 47/100 частки вказаної земельної ділянки, а ОСОБА_2 - 53/100.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 12 лютого 1981 року він уклав шлюб з ОСОБА_2 . Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 серпня 2016 року у справі № 279/2155/16-ц шлюб між ними було розірвано. В період перебування у шлюбі вони придбали жилий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . 10 січня 2008 року на його ім`я видано державний акт на право власності на спірну земельну ділянку. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2019 року у справі № 279/2730/18 проведено поділ спільного майна подружжя - жилого будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 виділено 53/100 ідеальної частки з визнанням права власності на вказане майно, а йому - 47/100. Також сторін зобов`язано здійснити відповідні переобладнання. Постановою Житомирського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року вказане рішення суду доповнено таким: зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 обладнати виділені їм частини будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , окремими (автономними) системами електропостачання та слабких струмів, газопостачання, водопостачання, водовідведення та опалення. В подальшому, після проведення державної реєстрації права власності, між сторонами у справі почали виникати конфлікти, і вони не можуть дійти згоди щодо порядку користування спірною земельною ділянкою.
 
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 лютого 2021 року, з урахуванням ухвали цього суду від 30 березня 2021 року про виправлення описки, позов задоволено. Виділено ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 1 065 кв. м (0,1065 га), що на схемі позначена під № 3 (зображена жовтим кольором), яка проходить по точках: 5-4-18-19-20-21-22-15-14-13-9-8-7-6-5, зі сторонами: 1 м-6,69 м-1,39 м-0, 08 м-9,02 м-1,18 м-30,17 м-9,63 м-9,64 м-40,83 м-8,54 м-30,76 м-7,61 м-5,33 м, визнано право власності на вказане майно. Виділено ОСОБА_2 земельні ділянки загальною площею 1 202 кв. м (0,1202 га), а саме: ділянку площею 523 кв. м (0,0523 га), що на схемі позначена під № 1 (зображена зеленим кольором), яка проходить по точках: 21-22-15-16-1-2-3-4-18-19-20-21, зі сторонами: 1,18 м-30,17 м-5,41 м-11,91 м-18,81 м-6,5 м-3,34 м-6,69 м-1,39 м-0,08 м-9,02 м; ділянку площею 679 кв. м (0,0679 га), що на схемі позначена під № 2 (зображена зеленим кольором), яка проходить по точках: 13-12-11-10-9-13, зі сторонами: 16,87 м-39,85 м-2,12 м-14,71 м-40,83 м, визнано право власності на вказане майно. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року (повний текст якої складено 22 листопада 2021 року) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 лютого 2021 року змінено в частині варіанту поділу земельної ділянки, викладено абзаци 2 і 3 його резолютивної частини в такій редакції: Виділити ОСОБА_1 земельну ділянку (за варіантом № 1 висновку експерта № 252/12-2020 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 16 грудня 2020 року) загальною площею 1 065 кв. м (0,1065 га), що на схемі позначена під № 2 (зображена жовтим кольором), яка проходить по точках: 5-4-16-17-18-19-20-21-22-23-11-10-9-8-7-6-5, зі сторонами: 1 м-6,69 м - 1,39 м - 0,08 м - 9,02 м- 1,5 м - 14,17 м - 10,03 м - 4,96 м - 25,89 м - 20,79 м - 2,12 м - 23,25 м-30,76 м-7,61 м-5,33 м, визнавши за ним право власності на вказане майно. Виділити ОСОБА_2 земельну ділянку (за варіантом № 1 висновку експерта      № 252/12-2020 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 16 грудня 2020 року) загальною площею 1 202 кв. м (0,1202 га), що на схемі позначена під № 1 (зображена зеленим кольором), яка проходить по точках: 19 - 20 - 21 - 22 - 23 - 11 - 12 - 13 - 14 - 1 - 2 - 3 - 4 - 16 - 17 - 18 - 19, зі сторонами: 1,5 м-14,17 м-10,03 м-4,96 м-25,89 м-19,06 м-26,51 м-15,04 м-11,91 м - 18,81 м - 6,5 м - 3,34 м - 6,69 м - 1,39 м - 0,08 м - 9,02 м, визнавши за нею право власності на вказане майно. В решті рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
18 грудня 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Житомирського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судове рішення і залишити в силі рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 лютого 2021 року.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 січня 2022 року справу призначено судді-доповідачеві Стрільчуку В. А., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Ігнатенко В. М.
 
ОСОБА_1 заявив клопотання про звільнення його від сплати судового збору у зв`язку з тяжким матеріальним становищем.
 
Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 136 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
 
Питання відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати врегульоване статтею 8 Закону України «Про судовий збір», норма якої є спеціальною.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
 
За змістом цієї практики щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наведеній, зокрема у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Гергел і Георгета Стоїческу проти Румунії» («Georgel and Georgeta Stoicescu v. Romania»), «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права. Судовий збір має бути розумним, таким, що з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачений. Великий розмір судових витрат, який не враховує фінансове положення заявників, може бути розглянутий як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.
 
ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).
 
Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення ЄСПЛ у справі «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland») від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ у справі «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland») від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).
 
Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).
 
Наведені ОСОБА_1 обставини не можуть бути підставою для звільнення його від сплати судового збору за подання касаційної скарги, оскільки він не надав доказів на підтвердження того, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру його річного доходу, а його майновий стан на день звернення з касаційною скаргою перешкодив йому сплатити судовий збір у встановлених законодавством порядку і розмірі.
 
Положення Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.
 
Підставою для звільнення від сплати судового збору може бути, наприклад, видана в установленому законом порядку довідка про доходи, про заробітну плату, пенсію, стипендію, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо.
 
Наведення доводів, обґрунтування пов`язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору, а також подання доказів на підтвердження того, що майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановлених законодавством порядку, розмірі і строки, покладається на особу, яка подає скаргу.
 
Враховуючи встановлений законом обов`язок сплатити судовий збір та відсутність у ОСОБА_1   пільг щодо його сплати, можна зробити висновок про те, що належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справи та інтересами заявника стосовно можливості звернення до суду касаційної інстанції (за умови виконання вимог закону щодо оплати касаційної скарги судовим збором в повному обсязі) в цій справі дотримано.
 
Таким чином, ОСОБА_1 необхідно сплатити судовий збір за подання касаційної скарги до Верховного Суду.
 
Ставка судового збору, чинна на час подання касаційної скарги на рішення суду, встановлена підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» та визначена у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.
 
Позовну заяву подано у березні 2020 року, ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (мінімальний прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року - 2 102 грн) (підпункт 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»).
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 та оскаржувані судові рішення не містять відомостей про ціну позову (вартість 47/100 частки спірної земельної ділянки), тому заявнику необхідно подати до Верховного Суду інформацію про ціну позову і надати докази на підтвердження цієї обставини.
 
Також ОСОБА_1 необхідно сплатити судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі, не менше 1 681,60 грн (2 102 х 0,4 х 200 %), однак в будь якому випадку, з урахуванням суми 1 % від вартості спірного майна (вартості 47/100 частки спірної земельної ділянки) х 200 %.
 
Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в розмірі 2 349,28 грн має бути перерахований або внесений за реквізитами: ГУК у м. Києві/Печерс. р/н/22030102, код за ЄДРПОУ - 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), номер рахунку отримувача (стандарт IBAN) UA288999980313151207000026007, код класифікації доходів бюджету - 22030102, найменування податку, збору, платежу - «Судовий збір (Верховний Суд, 055)». 
 
Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно надати Верховному Суду оригінал квитанції (платіжного доручення).
 
Касаційна скарга також не може бути прийнята до розгляду та вирішення питання про відкриття касаційного провадження, оскільки в порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України в касаційній скарзі не зазначено підстави (підстав), передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України, на якій (яких) подається касаційна скарга.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Системний аналіз наведених положень ЦПК України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, в касаційній скарзі має обов`язково наводитися обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у взаємозв`язку з посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу (підстави) для касаційного оскарження судового (судових) рішення (рішень).
 
Тобто, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити: пункт 1 - формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням цієї норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах; пункт 2 - обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовним обґрунтуванням мотивів такого відступлення; пункт 3 - зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок її застосування з конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 листопада   2020 року у справі № 904/3807/19); пункт 4 - посилання на підстави, передбачені частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 не містить наведених підстав касаційного оскарження судових рішень.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Виходячи з наведеного, заявнику необхідно подати до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу, в якій вказати передбачену (передбачені) статтею 389 ЦПК України підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, а також навести належне обґрунтування цієї (цих) підстави (підстав) з урахуванням вищевикладених правових висновків Верховного Суду.
 
Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу (залишення заяви без руху), про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
Отже, касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без руху з наданням можливості усунути вищевказані недоліки.
 
Керуючись статтями 136, 185, 389, 392, 393 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року залишити без руху та надати для усунення зазначених вище недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали.
 
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною і буде повернута заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                          В. А. Стрільчук