Ухвала
 
19 січня 2022року
 
м. Київ
 
справа № 761/34905/20
провадження № 61-20830ск21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «НАціональна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» у грудні звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на Шевченківського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року у вищевказаній справі.
Касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, з огляду на наступне.
Відповідно до положень пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі має бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Як на підстави касаційного оскарження заявник посилається на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах), заявник зазначає, що судами неправильно застосовано норми пункту 1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України, зокрема щодо визначення критерію триваючого та одноразового порушення в розумінні зазначеної норми.
 
Верховний Суд роз`яснює заявнику, що посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник повинен зазначити норму права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватись, який висновок виклав апеляційний суд з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає незгода з ним.
 
У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2019 року у справі № 461/605/18 Верховний Суд зробив правовий висновок: вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку ним заподіяно чи могло бути заподіяно шкоду, істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. Якщо порушення носить тривалий, а не разовий характер, зокрема, неналежне керівництво роботою ввіреного підрозділу, ослаблення контролю за роботою підлеглих працівників тощо, це не дає підстав для звільнення керівника за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України.
 
Ураховуючи наведене, посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду, щодо правильного застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України у подібних правовідносинах не знайшли свого підтвердження.
 
Наведене свідчить про неповне виконання заявниками вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо належного обґрунтування у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
Таким чином, заявнику необхідно надати суду нову редакцію касаційної скарги разом із копіями скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи, оформлену відповідно до положень статті 392 ЦПК України з урахуванням вимог цієї ухвали із належним обґрунтуванням пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, на підставі якого (яких) подається касаційна скарга та обґрунтуванням (мотивуванням) наявності цієї підстави (підстав).

 
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 червня 2021 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року залишити без руху до 21 лютого 2022 року, але не більше десяти днів з дня отримання ухвали.
 
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали в іншій частині касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                             І. Ю. Гулейков