ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1651/22 Справа № 205/8753/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

                                        ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.,
за участю секретаря - Заворотного К.Я., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
                        ОСОБА_1 , 

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк Олена Володимирівна про визнання права власності на 1/2 частину квартири та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк Олена Володимирівна про визнання квартири особистою приватною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за законом, - 

                                       ВСТАНОВИЛА: 

       У жовтні 2019 року  ОСОБА_2  звернулася до суду позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк Олена Володимирівна на предмет визнання права власності на 1/2 частину квартири, яку уточнила 09 лютого 2020 року, в обґрунтування якого посилалась на те, що ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 з 07 травня 1994 року, від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , останнім за договором купівлі-продажу від 01 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Аршавою І.О. і зареєстрованого у реєстрі за № 2331, за нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_2 , було придбано квартиру АДРЕСА_1 за грошові кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 . 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року шлюб було розірвано. Питання про розподіл спільного сумісного майна подружжя між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не вирішувалося. 
ОСОБА_4 був зареєстрований і продовжував проживати у спірній квартирі, ОСОБА_2 працювала і проживала у м. Києві. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер та після його смерті відкрилася спадщина на вказану квартиру, внаслідок чого 06 травня 2019 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу також звернулася ОСОБА_1 , яка перебувала у зареєстрованому шлюбі із померлим ОСОБА_4 на час його смерті, із заявою про прийняття спадщини після його смерті, за наслідками чого приватним нотаріусом відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , що порушує права позивача за первісним позовом. 
14 вересня 2019 року донька померлого ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_3 , направила до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , після відкриття якої ОСОБА_2 дізналася про порушення її права на частину майна у спільному сумісному майні подружжя. Таким чином у позивача за первісним позовом виникла необхідність у визнанні її права на частину у праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Твердження позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про те, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_4 та була придбана ним за особисті кошти, коли у подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 шлюбні стосунки були припинені, є необґрунтованими і доказами не підтверджені, натомість шлюбні відносини між подружжям було припинено у 2014 році, тому все майно, набуте до 11 вересня 2014 року, окрім майна, набутого внаслідок приватизації, є спільною сумісною власністю подружжя. Строк позовної давності пропущено не було, оскільки ОСОБА_2 стало відомо про порушення ОСОБА_1 її майнових прав на спірну квартиру саме 11 грудня 2019 року.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2020 року було прийнято до спільного розгляду позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк Олена Володимирівна на предмет визнання квартири особистою приватною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за законом з первісним позовом, в обтягування якого зазначила, що вона познайомилася із ОСОБА_4 у грудні 2012 року, який їй повідомив про перебування у зареєстрованому шлюбі, проте, з дружиною шлюбні відносини фактично припинені, і з 2009 року вони не проживають разом, дружина заперечує проти розірвання шлюбу. За час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , останній у 1997 році придбав за грошові кошти, які йому надав банк, в якому він працював, квартиру на ж/м Тополя у м. Дніпрі. ОСОБА_2 , будуючи свою кар`єру, отримала службове житло, в якому попросила ОСОБА_4 зареєструватися з нею в м. Києві за для отримання двокімнатної квартири, яка згодом була нею приватизована. Потім квартиру на ж/ м Тополя-1 у м. Дніпрі продали і придбали дві квартири: одну спірну ОСОБА_4 , іншу - доньці, відповідачеві ОСОБА_3 .. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , за його життя, домовилися, що не мають претензій на квартири один одного: він на її квартиру в м. Києві, вона - на його у м. Дніпрі. Саме через цю домовленість питання про розподіл майна у судовому порядку між ними не вирішувалося. Таким чином, вважає, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 2013 року позивач за зустрічним позовом почала проживати у спірній квартирі, а 27 грудня 2014 року вони зареєстрували шлюб. Тому вона як дружина померлого ОСОБА_4 має право на 1/2 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом. Документів, що підтверджують домовленість між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач за зустрічним позовом не має. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2021 року, ухваленим у даній цивільній справі, первісний позов задоволено: визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за   ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати, яка складаються зі сплати судового збору у розмірі 2 415 гривень 99 коп. та витрат на правничу допомогу у розмірі 5 850 гривень, а всього 8 265 гривень 99 коп.; стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, яка складаються зі сплати судового збору у розмірі 2 415 (дві тисячі чотириста п`ятнадцять) гривень 98 коп. та витрат на правничу допомогу у розмірі 5 850 (п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень, а всього 8 265 (вісім тисяч двісті шістдесят п`ять) гривень 98 коп.
        ОСОБА_1 у задоволенні зустрічних позовних вимог до   ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк Олена Володимирівна про визнання квартири особистою приватною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за законом відмовити(а.с. 138-141 Том ІІ).
       Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1  через свого представника ОСОБА_5  30 серпня 2021 року подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, в задоволенні первісних позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права у зв`язку із невідповідністю висновків суду обставинам справи, які суд вважав встановленими, тобто судом невірно встановлено статус спірного майна як спільна сумісна власність, не надано належної оцінки показанням свідків, не враховано пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності у три роки з підстав розірвання шлюбу між нею та померлим ОСОБА_4 ще у 2014 році, після якого вона з такими вимогами до суду не зверталась, що підтверджує факт домовленості між колишнім подружжям про особисту належність ОСОБА_4 спірної квартири (а.с. 144-148 Том ІІ).
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2021 року відкрито апеляційне провадження та ухвалою суду від 01 жотвня 2021 року справу призначено до розгляду в апеляційній інстанції.
ОСОБА_2 , через свого представника адвоката Андрусенка В.В., скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що судом першої інстанції досліджені всі належні та допустимі докази у справі, надана правова оцінка всім дослідженим доказам та рішення ухвалено з дотриманням діючого законодавства, вірно встановлених обставин у справі з чітким визначенням характеру спірних правовідносин із застосуванням норм матеріального та процесуального права, які відповідають встановленим обставинам та регулюють спірні правовідносини, які склались між сторонами.
Посилання апелянта на пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності, встановленому положеннями ст. 72 Сімейного Кодексу України, також є безпідставними, оскільки моментом дізнання про порушення свого майнового права ОСОБА_2 дізналась лише після смерті колишнього чоловіка у 2019 році від нотаріуса, який повідомив про існування ще одного спадкоємця, тому ОСОБА_2 вважає, що встановлений Законом строк нею не пропущений.
З огляду на викладене ОСОБА_2 просить рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетрвоська від 21 липня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд першої інстанції позовні вимоги первісного позивача ОСОБА_2 задовольнив в повному обсязі, в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовив, розглянувши їх в межах позовних вимог на засадах диспозитивності, змагальності, без виникнення процесуальних ускладнень та з потребою у забезпеченні та витребуванні доказів, допит свідків.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 травня 1994 року (т. 1 а.с. 30).
       У шлюбі у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 162).
       03 липня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 1545, ОСОБА_4 було придбано квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 191).
       01 квітня 2010 року ОСОБА_4 , за згодою дружини, ОСОБА_2 , за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Аршавою І.О. і зареєстрованого в реєстрі за № 2322, продав належну йому вищевказану квартиру (т. 1 а.с. 192-192 оберт) та придбав квартиру АДРЕСА_1 , також за згодою дружини ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 01 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Аршавою І.О. і зареєстрованого в реєстрі за № 2331 (т. 1 а.с. 32-33, 33 оберт).
       29 квітня 2010 року ОСОБА_4 надав згоду, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Баніною В.М., на купівлю своєю дружиною, ОСОБА_2 , квартири АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 194).
       Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано (т. 1 а.с. 35).
       27 грудня 2014 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб із ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 141).
        ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (т. 1 а.с. 143) та після його смерті відкрилася спадщина на частину квартири АДРЕСА_1 .
       06 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 138).
       Також 14 вересня 2019 року ОСОБА_3 , донька померлого, засобами поштового зв`язку направила до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_4 , яка надійшла до нотаріуса 16 вересня 2019 року (т. 1 а.с. 160, 163).
       Також судом першої інстанції допитані свідки, заявлені стороною відповідача за первісним позовом - ОСОБА_1 , з показань яких судом першої інстанції встановлено, що всі пояснення, які надавались в судовому засіданні, їм відомі лише зі слів померлого ОСОБА_4 , та при самих обставинах з квартирами та домовленостями між сторонами вона присутні не були. 
       Судом першої інстанції також розглянуто і клопотання позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності до позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_2 про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частини квартири, з наданням правової оцінки у відповідності до положень ч. 2 ст. 72 СК України із застосуванням висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 28 грудня 2020 року по справі № 345/2962/14, в якій роз`яснення питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, з чого суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що строк позовної давності для подання ОСОБА_2 позову до суду нею не пропущений, з чим і погоджується колегія суддів.
       Також судом першої інстанції вірно встановлено характер спірних правовідносин, які регулюються нормами ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, які свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати ВС від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
       Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
       Судом першої інстанції вірно встановлено статус спірної квартири АДРЕСА_1 , яку було придбано за кошти, отримані від продажу іншої квартири, яку було придбано подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ще у 1997 році на підставі договору купівлі-продажу, та яка в силу положень ст. 22 КпШС України, що був чинний на час придбання подружжям майна, була їх спільною сумісною власністю, а тому і вірно дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що спірне нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Відповідно ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
       Доказів того, що квартиру АДРЕСА_1 було придбано ОСОБА_4 за кошти, які були його особистою власністю, стороною відповідача надано не було як у суді першої інстанції, так і не наджано їх при розгляді апеляційної скарги, так само і не надано доказів того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , було досягнуто згоди про поділ майна та відсутність претензій майнового характеру один до одного.
       При цьому визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_4 , не узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не може бути стороною процесу у зв`язку із її смертю і одночасною втратою цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що не відповідає способу захисту прав позивача за зустрічним позовом і суперечить нормам ч.1 ст.4, ч.1 ст. 47 ЦПК України, а за життя ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 , із позовними вимогами про визнання спірної на теперішній час квартири своєю особистою приватною власністю до суду не звертався і доказів вирішення цього питання за життя ОСОБА_4  позивачем за зустрічним позовом  ОСОБА_1 , на спростування висновків суду першої інстанції, не надавалось. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з передчасності їх пред`явлення, що, в силу абзаців 2, 3 пункту 23 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», належить до виключної компетенції нотаріусів, а лише з відмовою нотаріуса у видачі такого свідоцтва про спадщину слід звертатись до суду з відповідною позовною заявою, що і було вірно встановлено судом першої інстанції з копії спадкової справи заведеною після смерті ОСОБА_4 .
       За встановлених обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження документально, в їх сукупності з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договорами купівлі-продажу нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов до стійкого внутрішнього переконання, з яким також погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах у відповідності до положень ч.1 ст. 1226 ЦК України.
       Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, з яким також погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, про те, що задоволенню підлягають лише вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_2 , що не спростовано в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_1 як при розгляді справи судом першої інстанції, так і при розгляді колегією суддів Дніпровського апеляційного суду, а зустрічні вимоги ОСОБА_1 є передчасними, а тому задоволенню не підлягають. 
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, вірно застосував норми матеріального та процесуального права, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого вірного висновку про задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_2 та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
Доводи скарги відповідача ОСОБА_6 фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

                                       ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня  2021 року - залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

       Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                        М.О.Макаров