10.01.22
22-ц/812/166/22

Єдиний унікальний номер судової справи: 490/474/20
Провадження №22-ц/812/166/22
Постанова
Іменем України

10 січня 2022 року         м. Миколаїв справа № 490/474/20
Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Самчишиної Н.В.,
суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Горенко Ю.В.,
без участі учасників справи належно повідомлених про день, час і місце судового засідання,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Гуденко О.А., за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору частково недійсним та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

27 січня 2020 року ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Хівріч О.В. звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ» або Банк), в якому посилаючись на порушення своїх прав, як споживача, просила визнати недійсним з моменту укладення пункти Кредитного договору №1001021840701 від 20 квітня 2018 року, які стосуються встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99 % від суми кредиту, що підлягає сплаті за період з 20 травня 2018 року по 20 квітня 2021 року у розмірі 37 265, 04 грн. та зобов`язати відповідача зарахувати сплачену комісію за обслуговування кредитної заборгованості за весь час дії кредиту в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
Позовну заяву мотивувала тим, що 20 квітня 2018 року на підставі заяви №1001021840701 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб між нею та АТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір та отримано кредит на споживчі цілі в сумі 34 620 грн, зі сплатою відсотків у розмірі 0,01% річних на строк 36 місяців. 
Згідно умов кредитного договору встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99 % річних. 
Зазначену суму комісії вказано в графі «Комісія за обслуговування кредитної заборгованості» Графіку платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням всіх супутніх послуг.
Позивач зазначала, що встановлення Банком комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99 % річних суперечить вимогам ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», така умова кредитного договору є несправедливою, тоді як законодавцем визначено, що виконавець не повинен включати у договір зі споживачем умови, які є несправедливими.
Також зазначала, що є незаконним встановлення даної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит, як плату за забезпечення обслуговування кредитної заборгованості по кредитній лінії за рахунок позичальника, оскільки не зазначено переліку послуг, які отримує позивач щомісячно на суму 1 035 грн. 14 коп. та за 36 місяців розрахована банком у розмірі 37 265 грн. 04 коп.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов`язано АТ «ПУМБ» здійснити ОСОБА_1 перерахунок внесених платежів за кредитним договором №1001021840701 від 20 квітня 2018 року з моменту його укладання, зарахувавши фактично сплачену суму щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок інших обов`язкових платежів, передбачених цим кредитним договором.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з АТ «ПУМБ» в дохід держави судовий збір в сумі 840,80грн.
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивачці встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно. Суд констатував, що положення пункту 4 (в межах позовних вимог) кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором є нікчемними. Адже обслуговування кредитної заборгованості само по собі не є окремою послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», тому встановлення Банком в кредитному договорі комісії за обслуговування кредитної заборгованості обмежує права споживача-фізичної особи порівняно з правами, встановленими вказаним Законом, у зв`язку з чим така умова є нікчемною (недійсною в силу ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину.
Врахувавши правові позиції викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14 та від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17, а також у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі №362/2861/17 та від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, суд вважав, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права, підстав для визнання умов кредитного договору про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99% від загальної суми заборгованості недійсними немає, оскільки недійсність (нікчемність) такої умови встановлена законом і визнання її недійсною судом не потребується, у зв`язку з чим в задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині відмовив.
Однак, у зв`язку з тим, що умови кредитного договору про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99% від загальної суми заборгованості, викладені в п.4 Заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, є нікчемними, суд вважав, що в порядку застосування наслідків недійсного правочину відповідно до ст.ст. 216,217,236 ЦК України, відповідач зобов`язаний здійснити перерахунок внесених ОСОБА_1 платежів за кредитним договором №1001021840701 від 20 квітня 2018 року з моменту його укладання, зарахувавши фактично сплачену нею суму щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок інших обов`язкових платежів за цим кредитним договором.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, проігнорував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 201/10403/19.
Суд першої інстанції належним чином не проаналізував характер правовідносин, які склалися між сторонами та не дослідив правову природу оскаржуваної комісії, що призвело до ухвалення незаконного рішення. На думку відповідача Закон України «Про споживче кредитування» №1734 –VIII не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту…» 
За наведених обставин просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не подано.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 20 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» укладено споживчий кредит на підставі підписаної заяви №1001021840701 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (далі - кредитний договір). Відповідно до підписаної заяви, позивачу видано кредит на споживчі цілі в сумі 34 620 грн., строком на 36 місяців, розміром комісії за обслуговування кредитної заборгованості 2,99%, зі сплатою процентів у розмірі 0,01% річних, разової комісії 300 грн., оплатою договору страхування 4 320 грн., шляхом переказу на рахунок позичальника.
Підписанням цієї заяви ОСОБА_1 підтвердила, що приймає публічну позицію ПАТ «ПУМБ» на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі - ДКБО), яка розміщена на сайті ПАТ «ПУМБ» pumb.ua в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийняті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування і погодилася з тим, що може обрати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості Банку), а при обранні послуг з укладання договору страхування, підписанням цієї заяви підтвердив свою згоду на укладання договору страхування.
За умовами страхування життя зі споживчим кредитом, ОСОБА_1 шляхом підписання цієї заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, погодилася та прийняла у повному обсязі публічну пропозицію укласти договір добровільного страхування життя за програмою «Страхування життя зі споживчим кредитом готівкою «ПрАТ «УАСК «АСКА «Життя», від імені якого діє ПАТ «ПУМБ», на умовах, розміщених на офіційному веб-сайті страховика та зазначених у вигляді заяви на приєднання до договору страхування.
У розділі «Графік платежів» встановлена схема повернення кредиту ануїтет (рівними платежами), у сумі 1 996 грн. 95 коп., а також визначена сума щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості – 1 035 грн. 14 коп. Вкінці графіку визначена реальна процентна ставка у розмірі 73,5398% річних, загальні витрати за споживчим кредитом – 37 270,2 грн. та загальна вартість кредиту – 71 890, 20 грн.
Судом установлено та відповідач не заперечував, що ОСОБА_1 на виконання умов договору внесла до Банку платежі по комісії за обслуговування кредиту 15 527 грн. 10 коп. 
Після здійснення платежів на погашення заборгованості за комісією, позивач зі спливом майже 1 рік 9 місяців звернулася до суду з позовною заявою про визнання окремих положень договору недійсними.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визнати кредитний договір недійсним в частині умови щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99%, посилаючись на те, що умова сплати такої комісії не відповідає положенням ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду позивача. Тобто, на думку позивача, визначена в договорі умова про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99% є несправедливою.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для визнання частини договору нікчемним.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його помилковим, з наступних підстав.
Як вже вказувалося вище, кредитний договір укладений між сторонами 20 квітня 2018 року.
На момент укладення договору вже діяли положення Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VІІ, що набрав чинності 10 червня 2017 року. Вказаний Закон є спеціальним законом, який регулює кредитні правовідносини у сфері споживчого кредитування. У п. 3 ч. 3 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону зазначено, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Так, згідно в п. 4 ч. 1 ст. 1 «Визначення термінів» Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції чинній на час укладення договору) встановлено, що загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.
До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). 
Отже, на час укладення між сторонами кредитного договору та погодження умови про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості Закон України «Про споживче кредитування» передбачав право кредитодавця на отримання платежів за обслуговування кредитної заборгованості.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про незаконність встановлення Банком комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
До того ж, апеляційний суд вважає, що не знайшли свого підтвердження доводи позивача про несправедливість умов кредитного договору в частині встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості, з огляду на таке.
Виходячи зі змісту положень ст. 202, 626-628 ЦК України, договором є домовленість осіб, яка ґрунтується виключно на їхньому добровільному волевиявленні, коли запропоновані однією стороною умови є прийнятними для іншої сторони.
Законом свободу договору проголошено як одну з загальних засад цивільного судочинства (ст. 3 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що в договорі, який є предметом спору, сторони погодили усі істотні умови кредитування, включаючи комісію, її розмір, строки та порядок сплати, а також усі витрати та подорожчання кредиту.
Вказані умови прописані і у Заяві на приєднання до договору: 1 035 грн. 14 коп. - сума комісії, яка сплачується щомісячно; 73,5398% - реальна процентна ставка, яка складається з процентів та комісії; 71 890 грн. 20 коп. - сума, яку позичальник повинен повернути за весь період кредитного договору; 37 270 грн. 20 коп. - сума подорожчання кредиту.
Підписавши Заяву на приєднання до договору, позивач був обізнаний про всі умови та суми в абсолютних значеннях, і погодився з такою платою за кредит. Також у Заяві на приєднання до договору вказано, що сума платежу за розрахунковий період становить 1 996 грн. 95 коп., тобто рівними платежами (ануїтет), які включають як суму кредиту, так і плату за кредит (проценти та комісію), при цьому умовами договору фактично не передбачено сплати відсотків, оскільки розмір % встановлено на рівні 0,01% річних.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду, що може вважатися створюванням істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, сплата комісійної винагороди в складі ануїтетних платежів, розмір яких задовольнив позивача при підписанні договору, і враховуючи, що можливість встановлення такої комісії передбачена Законом України «Про споживче кредитування».
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин Закон України «Про споживче кредитування», зазначивши, що комісія відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства не визначалась, як складова договору споживчого кредиту, і, виходячи з презумпції свободи договору, усі умови якого погодили сторони під час його підписання, дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для визнання кредитного договору частково нікчемним.
Посилання суду на висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14 та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, а також у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі №362/2861/17 та від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, колегія суддів вважає помилковими, оскільки обставини у справах, які переглядалися касаційним судом, та в даній справі, не є тотожними.
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14 та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 судами розглядався спір щодо способів захисту прав споживача.
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №194/1387/19, на яку посилався суд, умови договору містили положення, які одночасно передбачали сплату як відсотків, так і комісії. У цій справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що розмір відсотків становить 0,01 річних, тобто 00 грн.28 коп. на місяць.
Крім того, у справах, які переглядалися Верховним Судом спірні договори містили умови про сплату комісії за надання інформації. Однак, у цій справі положення договору не містять умов про стягнення комісії за надання інформації.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції неправильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до помилкового висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково, про що ухвалив відповідне рішення. 
Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та вважав доведеними підстави для часткового задоволення позову, то на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про захист прав споживача, визнання кредитного договору частково недійсним та зобов`язання вчинити дії.
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то судовий збір від сплати якого звільнений позивач в суді першої інстанції не підлягає стягненню з відповідача.
Згідно положень статті 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1 261 грн. 20 коп., сплачений за подання апеляційної скарги підлягає компенсуванню банку за рахунок держави.
Керуючись статтями 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору частково недійсним та зобов`язання вчинити дії.
Судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн. 20 коп., понесений Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                        Н.В. Самчишина 

Судді:                                                                        П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова 

Повний текст постанови складено 11 січня 2022 року.