УХВАЛА

25 січня 2022 року 
м. Київ
cправа №  911/937/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий),  Львова Б.Ю. і Селіваненка В.П.,
за участю секретаря судового засідання - Шевчик О.Ю.,

учасники справи:
позивач - акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",
представник позивача - Орел С.С, адвокат (довіреність від 20.12.2021 № 14-290),
відповідач - комунальне підприємство "Фастівтепломережа",
представник відповідача - Будова Н.М, адвокат (ордер від 13.10.2021 № 1140297),

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.08.2021 (головуючий Сітайло Л.Г., судді: Буравльов С.І. і Пашкіна С.А.)
у справі № 911/937/20
за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія)
до комунального підприємства "Фастівтепломережа" (далі - Підприємство)
про стягнення 1 122 029,17 грн.
За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:
Компанія звернулась до господарського суду Херсонської області з позовом до Товариства про стягнення 1 122 029,17 грн, з яких 408 394,39 грн основної заборгованості, 382 987,86 грн пені, 75 080,62 грн 3% річних, 255 566,30 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Підприємством взятих на себе зобов`язань за договором постачання природного газу від 23.12.2015               № 1291/16-БО-17 (далі - Договір) у частині повної та своєчасної оплати вартості поставленого Компанією природного газу.
Рішенням господарського суду Київської області від 24.02.2021 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Підприємства на користь Компанія 384 709,23 грн боргу, 15 959,51 грн пені, 44 169,75 грн 3% річних, 152 651,90 грн інфляційних втрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що Підприємство порушило строки виконання грошового зобов`язання щодо здійснення розрахунку за переданий йому природний газ у строк, визначений Договором. У той же час суд дійшов висновку про зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з Підприємства, на 30% від розрахованої судом суми. 
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.08.2021 рішення господарського суду Київської області від 24.02.2021 змінено шляхом викладення його резолютивної частини у такій редакції:
"Позовні вимоги акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до комунального підприємства "Фастівтепломережа" про стягнення 1 122 029,17 грн задовольнити частково.
Стягнути з комунального підприємства "Фастівтепломережа" (08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Семена Палія, буд. 9, код 05387624) на користь акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) 384 709 (триста вісімдесят чотири тисячі сімсот дев`ять) грн 23 коп. боргу, 70 503 (сімдесят тисяч п`ятсот три) грн 23 коп пені, 49 493 (сорок дев`ять  тисячу чотириста дев`яносто три) грн 64 коп. 3% річних, 164 965 (сто шістдесят чотири тисячі дев`ятсот шістдесят п`ять) грн 50 коп. інфляційних втрат та 10 045 (десять тисяч сорок п`ять) грн 07 коп. витрат зі сплати судового збору.
У решті позову акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до комунального підприємства "Фастівтепломережа" відмовити.
Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили."
Постанова суду апеляційної інстанції обґрунтована тим, що, здійснивши власний перерахунок заявлених до стягнення сум, він встановив, що правомірним є стягнення штрафних санкцій саме у розмірах, зазначених у постанові суду апеляційної інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо зменшення розміру пені на 30%.
Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та зменшення розміру пені, Компанія звернулась до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на те, що судами при прийнятті оскаржуваних рішень не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах, які прийняті у інших справах у подібних правовідносинах, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині та прийняти нове рішення, яким у цій частині позовні вимоги задовольнити. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10.12.2020 у справі № 904/6250/19, від 31.03.2020 у справі № 910/8698/19, від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 13.08.2020 у справі № 905/1302/18 щодо застосування статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 218, 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) у подібних правовідносинах.
Підприємство подало відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, просить залишити її без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Перевіривши матеріали справи та касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження з огляду на таке.
За приписами пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Компанія у касаційній скарзі посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10.12.2020 у справі № 904/6250/19, від 31.03.2020 у справі                      № 910/8698/19, від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 04.02.2020 у справі                 № 918/116/19, щодо застосування статті 551 ЦК України, статей 218, 233 ГК України у подібних правовідносинах.
Так, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі                               № 904/6250/19, Верховний Суд, погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій щодо зменшення розміру пені, оскільки заявлена до стягнення пеня є надмірно великою, а сума боргу повністю сплачена відповідачем та позивачем не надано доказів виникнення у нього значних збитків, зазначив, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду; за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Реалізуючи своє право на зменшення розміру штрафних санкцій відповідно до положень статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, суди повинні виходити з фактичних обставин, встановлених у кожній справі на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким повинна надаватися оцінка згідно з вимогами статті 86 ГПК України, тобто судами повинні досліджуватися конкретні обставини справи щодо ступеня виконання умов договорів, розміру заборгованості, майнового стану сторін тощо. Крім того, Верховний Суд зазначив, що застосоване у статті 233 ГК України та частині третій статті 551 ЦК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи обставини, які мають значення.
У справі № 910/8698/19 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, зазначив, що, як випливає зі змісту касаційної скарги, причиною її подання стала незгода відповідача з: відхиленням судом його усного клопотання про зменшення розміру заявленої до стягнення пені; стягнення з нього суми судових витрат на професійну правничу допомогу. У частині стягнення сум  "інфляційних втрат" та 3% річних скаржником (відповідачем) будь-яких доводів стосовно незаконності/ необґрунтованості судових рішень не наведено, іншою стороною відповідні рішення в цій частині також не оскаржуються. Частиною першою статті 300 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої інстанції, апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах, зокрема, доводів касаційної скарги. Відповідно до наведених у цій постанові положень частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій (неустойки) є саме правом, а не обов`язком суду. Дане право реалізується судом з огляду на конкретні обставини справи та з урахуванням наявних у ній доказів. При цьому довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання (відповідача). Водночас, всупереч наведеним у касаційній скарзі доводам, на іншого учасника справи (позивача) не покладався обов`язок з доведення (доказування) спричинення йому матеріальної або іншої шкоди внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань: адже сам встановлений судом факт такого несвоєчасного виконання вже був достатньою підставою для застосування штрафних санкцій, а вимог щодо відшкодування шкоди позивач у цій справі не заявляв. Поряд з тим судами з`ясовано і скаржником не заперечується, що останній, заявляючи усне клопотання про зменшення розміру пені, не подав суду будь-яких доказів існування (наявності) тих обставин, якими він обґрунтовував зазначене клопотання. Водночас Касаційним господарським судом не приймається посилання скаржника на те, що відповідна "інформація" (стосовно складного фінансового становища відповідача, здійснення ним заходів щодо капітального ремонту рухомого складу, оновлення парку вагонів, закупівлі тепловозов General Electric) "не потребує доказування, в силу статті 75 ГПК України, оскільки є загальновідомою". Відповідно до частини третьої згаданої статті обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Загальновідомість обставин полягає в тому, що вони відомі широкому загалу, зокрема й суду та учасникам справи. Загальновідомість того чи іншого факту є відносною і залежить від різних факторів, у тому числі поширеності інформації про подію (факт) загалом у державі чи в певній місцевості. Скаржником не зазначено й не обґрунтовано,  чому, власне (з яких причин/підстав), інформація про фінансове становище та конкретні елементи (складові) виробничої діяльності філії "Центр забезпечення виробництва" Товариства має вважатися (на його думку) загальним надбанням, у тому числі бути відомою суду та іншому учаснику справи. 
Постановою Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 залишено без змін рішення судів попередніх інстанцій. При цьому Верховний Суд зазначив, що "суд першої інстанції, врахувавши фінансовий стан позивача та відповідача, дійшов обґрунтованого висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що в даному випадку суд не може надати перевагу відповідачу, враховує, зокрема, наявність заборгованості позивача по заробітній платі та податковий борг. Отже, з`ясувавши всі обставини справи та взявши до уваги майновий стан обох сторін, суди попередніх судових інстанцій дійшли правомірного висновку, що в даному випадку відсутні підстави для зменшення розміру пені."
У постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі 918/116/19, на яку також посилається скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими зменшено на 50% розмір заявленої до стягнення пені. При цьому в зазначеній постанові Верховним Судом зазначено, що: господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо; водночас, реалізуючи свої дискреційні повноваження,   передбачені   статтями 551 ЦК України   та 233   ГК України   щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав; враховуючи викладене, Суд доходить висновку про те, що зазначені критерії дотримані судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні питання про зменшення пені та обґрунтовано зменшено розмір заявленої до стягнення пені на 50 %, враховуючи, що зменшення розміру штрафних санкцій на 99 % нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених договором) отримання грошових коштів за надані ним послуги.
При цьому у даній справі № 911/937/20 судами встановлено, що відповідач є комунальним підприємством, майно якого є комунальною власність. Підприємство створене для здійснення функцій, визначених законом, не є кінцевим споживачем одержаного природного газу, а, отже, надходження коштів на рахунок відповідача та можливість погашення заборгованості за природний газ у цілому залежить від сплати кінцевими споживачами на користь відповідача відповідних платежів. Зменшуючи розмір пені, суди насамперед виходили із загальних засад, встановлених у статті 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності. Таке зменшення розміру штрафних санкцій суд апеляційної інстанції вважає розумним і оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків як для відповідача, так і для позивача. З огляду на встановлені в ході розгляду спору обставини господарської діяльності відповідача, враховуючи баланс інтересів сторін, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене прострочення грошового зобов`язання, суди дійшли висновку про можливість задоволення клопотання Підприємства та зменшити розмір неустойки у вигляді пені на 30%, тобто на 30 215,67 грн, відповідно, задовольнили вимогу про стягнення пені  у розмірі 70 530,23 грн.
Також відсутні підстави вважати, що постанова суду апеляційної інстанції у даній справі № 911/937/20 ухвалена без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 у справі № 905/1302/18, оскільки у вказаній справі Верховним Судом було скасовано постанову суду апеляційної інстанції з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду, що не означає остаточного вирішення спору у такій справі, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у ній. Слід також зазначити, що за результатами нового розгляду вказаної справи фактично-доказова база в ній може істотно змінитися, адже направлення справи на новий розгляд стало наслідком недостатнього дослідження у ній обставин і доказів, і така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки, які будуть зроблені в ній.
Тобто у зазначених справах судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин.
Що ж до визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі                             № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Також Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Водночас самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.
Верховний Суд не надає правової оцінки зазначеним у касаційній скарзі іншим постановам Верховного Суду, оскільки вони не визначені скаржником у касаційній скарзі як такі, що містять висновки, не враховані судами при ухваленні оскаржуваних рішень у даній справі № 911/937/20 відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Керуючись статтею 234 та пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.08.2021 у справі                            № 911/937/20.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                         І. Булгакова
Суддя                                                                                                         Б. Львов
Суддя                                                                                                         В. Селіваненко