Справа № 127/24967/21
Провадження № 22-ц/801/354/2022
Категорія: 55
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року	Справа № 127/24967/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Ліннік Я.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально – Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2021 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Федчишеним С.А.,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2021 року   ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально – Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (далі - ЦВДВС у м. Вінниці), держави України в особі Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально – Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору управління Державної казначейської служби України в м. Вінниці вінницької області, головного Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про відшкодування моральної в сумі 90 000 грн та матеріальної шкоди в сумі 41 300 грн, визнання бездіяльність протизаконною. 
Позовна заява мотивована тим, рішенням суду з позивача стягувались  аліменти на неповнолітніх дітей. Однак у зв`язку із не сплатою аліментів 30.01.2020  постановою державного виконавця було встановлено обмеження щодо боржника ОСОБА_1  у праві виїзду за межі України до повної оплати позивачем аліментів. Після чого, позивач в повному обсязі сплатив аліменти по виконавчому провадженню та 15.05.2020  державний виконавець виніс постанову, якою закрив виконавче провадження та скасував тимчасове обмеження у праві виїзду особи позивача з України
Позивач вказує, що він придбав туристичний тур в Туреччину, однак 23.08.2020 йому було відмовлено у перетині державного кордону в зв`язку із наявністю обмеження у праві виїзду за кордон відповідно до постанови ЦВДВС у м. Вінниці, в зв`язку з чим позивач не поїхав до Туреччини, а сплачені гроші були втрачені. 
Внаслідок чого позивач звернувся до сімейного лікаря зі скаргами на незадовільний стан здоров`я, який виник внаслідок інциденту в аеропорту м. Бориспіль. 10.09.2020 ОСОБА_1 звернувся із запитом до ЦВДВС у м. Вінниці щодо надання пояснень, чому державний виконавець не провів реєстрацію в автоматизованій системі виконавчих проваджень свою постанову від 15.05.2020 про зняття всіх обмежень стосовно позивача, на що йому повідомлено: «Щодо відомостей стосовно електронного документообігу між відділом та органами ДПС, на даний час відсутня технічна можливість зробити відповідний витяг». 
ОСОБА_1 зазначає, що ЦВДВС у м. Вінниці лише 01.09.2020 було зареєстровано постанову від 15.05.2020, якою знято всі обмеження щодо позивача та своєчасно не направив відповідної інформації до Державної прикордонної служби України. 
Позивач вказує, що не виконавши свого прямого обов`язку орган державної виконавчої служби допустив порушення права позивача на вільний виїзд за межі України, чим заподіяв останньому майнової шкоди, яка полягає у втрачених коштах у сумі 41 300 грн, сплачених за туристичні послуги. Через незаконну бездіяльність відповідача позивачу завдано також моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях, нервовому потрясінні через зрив подорожі, погіршенні сну, стану здоров`я.
Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально – Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на користь позивача 20650,00 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 5 000,00грн. у відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з рішенням суду відповідач Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально – Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (далі – Перший ВДВС у м. Вінниці) подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову.
В якості основних доводів скаржник зазначає те, що суд не взяв до уваги, що позивачем пропущено строк для подачі позову щодо оскарження дій Центрального відділу та не заявлено клопотання про його поновлення. Скаржник наголошує, що належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Вказує, що за відсутності самого факту вчинення державним виконавцем протиправних дій, а також за відсутності належних доказів, які б свідчили про вчинення таких дій, суд першої інстанції ухвалив незаконне рішення про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Позивач  ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відзивів на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.
Третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору головний Центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України подав заяву, в якій просить розглянути справу у їх відсутність.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
За змістомст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду не відповідає.
Судом встановлено, що рішенням суду з позивача стягувались  аліменти на неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 3 500 грн, на кожну дитину щомісячно і до досягнення ними повноліття.
30.01.2020 ,в зв`язку з наявною у боржника заборгованості, державним виконавцем винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду ОСОБА_1  за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (а.с. 30-31). 
Постановою державного виконавця від 15.05.2020 року В/П № 50955309 скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду позивача з України (а.с. 33).
ОСОБА_1 придбав туристичний тур до Туреччини на період з 23.08.2020 по 01.09.2020 (а.с. 12-23). 
23.08.2020 заступником начальника прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_1 , у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що зазначену особу відповідно до постанови ЦВДВС у м. Вінниці від 30.01.2020 у ВП №14079371157 - тимчасово обмежено у праві виїзду з України (а.с. 24-25).
За поясненнями, з якої причини ЦВДВС у м. Вінниці не провів реєстрацію в автоматизованій системі виконавчих проваджень свою Постанову від 15.05.2020 року про зняття всіх обмежень стосовно позивача, ОСОБА_1 , звернувся із запитом від 10.09.2020 р., на який отримав відповідь, копія якої додається, та в якій позивачеві було повідомлено: "Щодо відомостей стосовно електронного документообігу між Відділом та органами ДПС, повідомляємо, що на даний час відсутня технічна можливість зробити відповідний витяг" (а.с. 39-40). 
16.09.2020 ГЦОСІ Державної прикордонної служби України позивача повідомлено, що Постанову ЦВДВС у м. Вінниці про зняття обмеження на тимчасовий виїзд позивача за межі України було отримано лише 01.09.2020 через електронну Систему до відповідної бази даних Державної прикордонної служби України (а.с. 35-36).
Згідно з ч.1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановлено неправомірність дій посадової особи державної виконавчої служби щодо належного та ефективного виконання своїх обов`язків, внаслідок чого наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, а тому є підстави для відшкодування позивачу матеріальної та моральної шкоди. До такого висновку суд дійшов, прийнявши до уваги відповідь ГЦОСІ Державної прикордонної служби України на запит адвоката (а.с.35-36).
Разом з тим, відмовляючи у позові в частині визнання дій відповідача протиправними , суд виходив із того, що дана вимога не підлягає окремому вирішенню.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
У постановах Верховного Суду (від 29.08.2018 у справі №686/16161/16-ц; від 04.07.2018 у справі №641/2328/17; від 23.01.2019 у справі № 308/1990/16-ц) висловлено правову позицію про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності державного органу чи конкретної посадової (службової) особи державного органу (заподіювач шкоди), наголошується на тому, що відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої виключно незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Таким чином, головною ознакою, на підставі якої у громадянина з`являється право на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади є незаконність цих дій або бездіяльність його посадових осіб.
Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, що набрало законної сили, або відповідним рішенням вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2005 року у справі №32/421.
Статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно із ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Проте, матеріали справи не містять жодного розпорядчого документа або судового рішення, яким би було визнано незаконність рішень та дій (бездіяльності) посадової особи ЦВДВС у м. Вінниці, що суперечить положенням ч. 6 ст. 81 ЦПК України, якою встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивач не скористувався правом оскарження дії або бездіяльність державного виконавця в порядку, визначеному чинним законодавством України та звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди передчасно.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Основними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, відповідно до яких на позивача покладається обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що для забезпечення принципу змагальності у цій справі позивачу необхідно було не лише послатись у позовній заяві на бездіяльність державного виконавця та зазначити про це, а і надати цьому належні докази, чого ним здійснено не було.
Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку щодо наявності підстав для відшкодування на користь позивача матеріальної та моральної шкоди.
Відповідь ГЦОСІ Державної прикордонної служби України на запит адвоката не є належним доказом та правовою підставою для відшкодування шкоди, на чому наполягав позивач у позові і про що вказує у своєму відзиві на апеляційну скаргу. 
Позивач в супереч ст.ст.12,81 ЦПК України не довів обставин, які мають значення для справи і на які він посилався у позові, як на підставу своїх вимог. 
Вирішуючи спір, суд формально підійшов до його вирішення, не дав належної правової оцінки доказам справи і як насідок прийшов помилкового висновку про часткове задоволення позову. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального та матеріального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з  ОСОБА_1 на користь Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально – Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) підлягає стягненню 3331,50 грн. судового збору, сплаченого скаржником за подачу апеляційної скарги.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально – Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) -  задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2021 року скасувати та постановити нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1  - відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально – Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) судовий збір за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 3331,50 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 24 лютого 2022 року.    

Головуючий                                                                 М.М. Якименко

Судді:                                                                         О.В. Ковальчук

                                                                               Т.Б. Сало