ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 р.	Справа № 520/12178/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Дуднєва М.В.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2021, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., м. Харків, повний текст складено 30.08.21 року по справі № 520/12178/21
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  
          про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від  09 березня 2021 року за №1285; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 , під час обчислення пенсії до стажу за вислугу років період роботи з 02 жовтня 1989 року по 28 грудня 1997 року включно на посаді фельдшера-лаборанта в Русько-Тишківській амбулаторії Харківського району Харківської області; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 , під час обчислення пенсії до стажу за вислугу років період роботи з 29 грудня 1997 року по 30 вересня 1998 року включно на посаді маніпуляційної медичної сестри в Русько-Тишківській амбулаторії Харківського району Харківської області; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 , пенсію за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я на підставі пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, починаючи з 02 березня 2021 року; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 09 березня 2021 року за №1285. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 , під час обчислення пенсії до стажу за вислугу років період роботи з 02 жовтня 1989 року по 28 грудня 1997 року включно на посаді фельдшера-лаборанта в Русько-Тишківській амбулаторії Харківського району Харківської області. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 , під час обчислення пенсії до стажу за вислугу років період роботи з 29 грудня 1997 року по 30 вересня 1998 року включно на посаді маніпуляційної медичної сестри в Русько-Тишківській амбулаторії Харківського району Харківської області. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 , пенсію за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я на підставі пункту “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, починаючи з 02 березня 2021 року. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 року та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що у відповідності до приписів п.2-1, п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058, пенсія за вислугу років призначається працівникам охорони здоров`я, якщо станом на 10.10.2017 вони мали спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, не менше 26 років 6 місяців. Вказує, що до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту ,,е” ст. 55 Закону № 1788 та Прикінцевих положень Закону №1058, ОСОБА_1 зарахований спеціальний стаж, що складає 24 роки 01 місяць 1 день. Стверджує, що згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 20.09.1984 до спеціального стажу позивачки не зараховані періоди роботи: з 02.10.1989 по 28.12.1997 у Р-Тишківській амбулаторії Харківського району Харківської області, оскільки у трудовій книжці зазначено, що позивачка прийнята на посаду 0,5 ставки фельдшера-лаборанта, 0,5 ставки санітарки (наказ № 24 від 02.10.1989). З наданих документів неможливо встановити, яка посада є основною; з 29.12.1997 по 01.10.1998 у Р.-Тишківській амбулаторії Харківського району Харківської області, оскільки у трудовій книжці зазначено, що позивачка переведена на 0,5 ставки маніпуляційної медичної сестри за виробничою необхідністю (наказ №60-к від 29.12.1997). З наданих документів неможливо встановити, чи залишилася позивачка на 0,5 ставки санітаркою. Зауважує, що на момент винесення рішення Головного управління та до теперішнього позивачкою до відповідача уточнюючих довідок за вказаний період не надано. Вказує, що уточнююча довідка від 25.06.2021 № 83 позивачкою надана безпосередньо до суду. Наголошує, що відсутнє досудове врегулювання спору. Вважає, що позивачка на час звернення із заявою від 03.03.2021 про призначення пенсії за вислугу років не мала станом на 10.10.2017 необхідного спеціального стажу роботи – 26 років 6 місяців. Вважає, що Головне управління діяло виключно в межах наданих повноважень, у повній відповідності до приписів чинного законодавства, та відмова у призначенні пенсії є правомірною та законною.
ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 року без змін. Зазначає, що посилання відповідача на відсутність досудового врегулювання спору не може бути підставою для скасування судового рішення, оскільки звертаючись 02.03.2021 року до відповідача із заявою про призначення позивачці пенсії за вислугу років, відповідно до вимог п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та доданими до неї документами, пенсійним органом не було ані висловлено, ані надіслано позивачці жодних зауважень стосовно форми звернення, обсягів матеріалів звернення та наявності явних і очевидних дефектів у поданих документах для призначення пенсії. Вказує, що надані позивачкою документи для призначення пенсії були розглянуті відповідачем та вже 09.03.2021 року ухвалено спірне рішення у зв`язку з відсутністю необхідного стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років. Тобто, на думку позивачки, права на досудове врегулювання спору не було надано самим відповідачем. Стверджує, що на момент ухвалення відповідачем спірного рішення позивачка не мала та не могла мати в наявності уточнюючу довідку, оскільки не знала про намір відповідача відмовити позивачці у призначенні пенсії з тих підстав, що у неї відсутній необхідний стаж, так як вважає, що відповідна вислуга років і стаж підтверджується записами із трудової книжки, виданої на її ім`я.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримувала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити в повному обсязі.
Позивач заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просила суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін в судовому засіданні, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що   ОСОБА_1 02.03.2021 року звернулась до пенсійного фонду з заявою щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" та розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Рішенням від 09.03.2021 № 1285 вирішено відмовити ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» та розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного стажу, що дає право на пенсію за вислугу років.
В обґрунтування прийнятого рішення зазначено, що відповідно п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на призначення пенсії за вислугу років мають працівники охорони здоров`я незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України від 04.11.1993 № 909, станом на 10 жовтня 2017 - не менше 26 років та 6 місяців. На підставі наданих документів та даних індивідуальних відомостей про застраховану особу загальний страховий стаж ОСОБА_1 складає 39 років 2 місяці 4 дні, в тому числі стаж роботи за вислугу років складає 24 роки 1 місяць 1 день. До спеціального стажу не зараховано періоди роботи з 02.10.1989 по 28.12.1997 у Р.-Тишківській амбулаторій Харківського р-ну Харківської області, оскільки неможливо уточнити, яка посада є основною; з 29.12.1997 по 01.10.1998 - неможливо уточнити, чи залишилася заявниця працювати на 0,5 ставки санітаркою.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачка звернулась до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у періоди з 02 жовтня 1989 року по 28 грудня 1997 роки позивачка працювала на 0,5 ставки в Русько-Тишківській амбулаторії Харківського району на посаді фельдшера-лаборанта, з 29 грудня 1997 року по 30 вересня 1998 року позивачка працювала на 0,5 ставки в Русько-Тишківській амбулаторії Харківського району на посаді маніпуляційної медичної сестри, внаслідок чого у вказані періоди виконувала роботу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», то вказані періоди повинні бути зараховані до спеціального стажу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, шо включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
У відповідності до п.6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі по тексту - Закон №1788-XII) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Статтею 1 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Згідно з ч.2 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфіковано обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків передбачених цим Законом.
Статтею 1 Закону №1788-XII встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Згідно зі ст.7 Закону №1788-XII звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.
Пунктом "е" статті 55 Закону №1788-XII (у редакції до 02.03.2015 року) визначено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Законом України від 02 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійною забезпечення» (далі по тексту - Закон №213- VIII) статтю 55 Закону №1788-ХII викладено в новій редакції.
Так, право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Законом України від 24 грудня 2015 року №911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі по тексту - Закон №911-VIII) внесені зміни до статті 55 Закону №1788-ХІІ, зокрема у пункті "е" в абзаці першому слова "незалежно від віку" замінено словами та цифрами "після досягнення 55 років і"; доповнено абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим.
Отже, пункт "е" у зазначеній редакції визначав, що працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.
04.06.2019 року Конституційний Суд України прийняв рішення № 2-р/2019, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України, положення статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII.
За змістом рішення Конституційного Суду України, положення Закону №1788-XII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Отже, з 05.06.2019 положення пункту «е» частини 1 статті 55 Закону № 1788-XII діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, згідно з якою право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
За матеріалами справи, відмовляючи в призначенні пенсії позивачу, Головним управлінням зазначено, що право на призначення пенсії за вислугу років мають працівники закладів охорони здоров`я незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи станом на 10.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців.
При цьому, згідно оскаржуваного рішення, стаж позивача складає 39 років 2 місяці 4 дні, в тому числі стаж роботи за вислугу років складає 24 роки 1 місяць 1 день. До спеціального стажу не зараховано періоди роботи: з 02.10.1989 по 28.12.1997 у Р.-Тишківській амбулаторій Харківського р-ну Харківської області, оскільки неможливо уточнити, яка посада є основною; з 29.12.1997 по 01.10.1998 - неможливо уточнити, чи залишилася заявниця працювати на 0,5 ставки санітаркою.
Так, відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених раніше чинним законодавством, окрім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України від 03.11.2017 №2148 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» право на пенсію за вислугу років мають особи, які на день набрання чинності Законом №2148 (на 11.10.2017) мають вислугу років та стаж, передбачений статтями 52,54 та 55 Закону України №1788-ХІ1 від 05.11.1991 «Про пенсійне забезпечення». Пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Відповідно до розділу 2 Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року за № 909 (далі по тексту – Перелік №909; в редакції, чинній на час роботи позивача в спірний період) до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.
Пунктом 2 примітки до Переліку №909 встановлено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Згідно з п.3 примітки до вищевказаного Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 р., яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.
Отже, із наведених вище норм Закону 1788-ХІІ та Переліку № 909 вбачається, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, зокрема, лікарі та середній медичний персонал, які працювали, зокрема, у лікарняних закладах, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час. Установлено, що тривалість роботи за сумісництвом не може перевищувати чотирьох годин на день і повного робочого дня у вихідний день. Загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу. Оплата праці сумісників провадиться за фактично виконану роботу.
Згідно записів, які містяться у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , виданій 20 вересня 1984 року ОСОБА_1 , зокрема, у період з 02 жовтня 1989 року по 28 грудня 1997 позивачку прийнято до Русько-Тишківської амбулаторії Харківського району на посаду фельдшера - лаборанта (0,5 ставки), та на посаду санітарки (0,5 ставки). Крім того, у період з 29 грудня 1997 року по 30 вересня 1998 року включно ОСОБА_1 працювала у Русько-Тишківській амбулаторії Харківського району на посаді маніпуляційної медичної сестри (0,5 ставки).
Відповідно до додатку №2 «Номенклатура спеціальностей середніх медичних працівників» до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 23.10.1991 № 146 «Про атестацію середніх медичних робітників» до категорії середніх медичних працівників віднесено посади фельдшера та лаборантів, а також посади медичних сестер.
З наведеного вбачається, що посада фельдшера-лаборанта, на якій ОСОБА_1 працювала в період з 02 жовтня 1989 рік по 28 грудня 1997 рік включно, а також посада маніпуляційної медичної сестри, на якій остання працювала у період з 29 грудня 1997 року по 30 вересня 1998 роки включно, відносилась законодавцем до посад середнього медичного персоналу.
Архівною довідкою, що видана 24 червня 2021 року за № 3-3 Виробничим кооперативом з упорядкування документів установ, організацій та підприємств «Архівіст» Харківського міського архіву додатково підтверджено відомості про вищевказаний стаж позивача.
Крім того, довідкою, виданою 25 червня 2021 року головним лікарем Русько-Тишківської амбулаторії ЗПСМ Харківського району Розсохою Г.Є, №83 підтверджується те, що в період з 02 жовтня 1989 року по 28 грудня 1997 року ОСОБА_1 дійсно працювала на посаді фельдшера-лаборанта (0,5 ставки) та за сумісництвом на посаді санітарки (0,5 ставки) Русько-Тишківської амбулаторії Харківського району, код ЄДРПОУ 25862205, яка була в 2001 році перейменована у Русько-Тишківську амбулаторію загальної практики сімейної медицини Харківського району. При цьому, у вказаній довідці зазначено, що основною посадою, яку займала позивачка у вказаний період, зокрема з 02 жовтня 1989 року по 28 грудня 1997 року, була посада фельдшера-лаборанта.
У відповідності до ст.62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі по тексту - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 20 Порядку №637 встановлено, що у випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу: професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що у періоди з 02 жовтня 1989 року по 28 грудня 1997 роки ОСОБА_1 працювала на 0,5 ставки в Русько-Тишківській амбулаторії Харківського району на посаді фельдшера-лаборанта, з 29 грудня 1997 року по 30 вересня 1998 року позивачка працювала на 0,5 ставки в Русько-Тишківській амбулаторії Харківського району на посаді маніпуляційної медичної сестри, внаслідок чого у вказані періоди виконувала роботу, шо дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст, 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», тому вказані періоди повинні бути зараховані до спеціального стажу.
Колегія суддів зауважує, що зарахування до спеціального стажу періоду роботи з 02 жовтня 1989 року по 28 грудня 1997 роки у який ОСОБА_1 працювала на 0,5 ставки в Русько-Тишківській амбулаторії Харківського району на посаді фельдшера-лаборанта не повинно залежати від того, чи була вказана посада основною.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі №456/1310/17, від 21.10.2019 року у справі №295/8391/15-а та від 17.06.2020 у справі №357/11458/17.
Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутність у трудовій книжці позивачки запису про те, що у період з 29 грудня 1997 року по 30 вересня 1998 року включно ОСОБА_1 працювала на 0,5 ставки в Русько-Тишківській амбулаторії Харківського району на посаді санітарки, не повинно бути підставою для відмови в зарахуванні відповідачем вказаного періоду роботи до спеціального стажу, оскільки у вказаний період позивачка працювала у вказаному закладі на 0,5 ставки маніпуляційної медичної сестри, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі №754/14898/15-а.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про наявність правових підстав для зарахування позивачці вищевказаних періодів роботи до спеціального стажу роботи.
Посилання апеляційної скарги відповідача на неможливість включення до пільгового стажу спірного періоду праці позивачки у зв`язку з ненаданням до відповідача  уточнюючих довідок за вказаний період, що свідчить також про  відсутність досудового врегулювання спору, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наявний трудовий стаж позивачки підтверджено записами в трудовій книжці, яка є основним документом.
При цьому, колегія суддів приймає як належні доводи позивачки, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що на момент ухвалення відповідачем спірного рішення позивачка не мала та не могла мати в наявності уточнюючу довідку, оскільки не знала про намір відповідача відмовити позивачці у призначенні пенсії з тих підстав, що у неї відсутній необхідний стаж, який підтверджується записами із трудової книжки.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними, не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, зміст апеляційної скарги, який повністю дублює відзив на позов, містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено, в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано, в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано та яких процесуальних норм адміністративного судочинства не було дотримано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено, які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а відповідно і підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності спірного рішення, яке є предметом оскарження, надано не було.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 09 березня 2021 року за №1285.
Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно зі ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України   принципу верховенства права та встановлених   статтею 2 КАС України   завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача є: зобов`язання відповідача зарахувати позивачці, під час обчислення пенсії до стажу за вислугу років період роботи: з 02 жовтня 1989 року по 28 грудня 1997 року включно на посаді фельдшера-лаборанта в Русько-Тишківській амбулаторії Харківського району Харківської області; з 29 грудня 1997 року по 30 вересня 1998 року включно на посаді маніпуляційної медичної сестри в Русько-Тишківській амбулаторії Харківського району Харківської області; та зобов`язання відповідача призначити і виплачувати позивачці, пенсію за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я на підставі пункту “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, починаючи з 02 березня 2021 року.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведених аргументів.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу  без задоволення, а судове рішення без змін.
Оскільки, відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, і дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 по справі № 520/12178/21  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    А.М. Григоров   	
Повний текст постанови складено  31.01.2022 року