Постанова                                    
Іменем України
09 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 201/13532/15-ц
провадження № 61-17821св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Златобанк»в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку Славінського Валерія Івановича,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Укртехно Капітал», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Трансінвестпроект», товариство з обмеженою відповідальністю «Укр-Транс-Буд», 
треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Златобанк» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2018 рокуу складі судді Ткаченко Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Златобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку Славінського В. І. (далі - ПАТ «Златобанк») звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Укртехно Капітал», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Трансінвестпроект», товариства з обмеженою відповідальністю «Укр-Транс-Буд» про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 14 455 744,89 грн.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 
2018 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року, позов ПАТ «Златобанк» залишено без розгляду.
Судові рішення мотивовані тим, що належним чином повідомлений про розгляд справи позивач повторно не з`явився у судове засідання, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не надав, а тому відповідно до положень статті 223, 257 ЦПК України наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі ПАТ «Златобанк» просить скасувати судові рішення та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судами норм процесуального права. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що банк був позбавлений об`єктивної можливості взяти участь у судових засіданнях 27 листопада 2017 року та 
05 лютого 2018 року внаслідок виключення відомостей про уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію банку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 01 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди установили, що належним чином повідомлений позивач 
ПАТ «Златобанк» повторно не з`явився у судові засідання, призначені на 
27листопада 2017 року та 05 лютого 2018 року.
 
Про судові засідання, призначені на 27 листопада 2017 року та 05 лютого 2018 року, позивач був повідомлений судовими повістками, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення 
(а. с. 33, 50, т. 3).
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
 
Проте слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.
 
За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
 
Відповідно до частини третьої статті 58 ЦПК України, юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
 
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.
 
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (частина третя статті 131 ЦПК України).
 
Згідно з частинами першою та другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав: неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
 
Частиною п`ятою статті 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
 
Аналізуючи зміст зазначених норм процесуального закону, слід дійти висновку, що причини повторної неявки позивача в судове засідання правового значення не мають, а обов`язковими умовами для застосування передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України процесуальних наслідків повторної неявки позивача в судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи без його участі у судовому засіданні.
 
Правом на залишення позову без розгляду суд наділений лише у разі повторної неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
 
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
 
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява 
№ 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.
 
Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій встановивши, що позивач будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи в суді першої інстанції не з`явився у судові засідання, призначені 
на 27 листопада 2017 року та 05 лютого 2018 року, і не надіслав заяву до суду про розгляд справи за його відсутності, дійшли обґрунтованого висновку про залишення позову без розгляду, правильно застосувавши положення 
статей 223, 257 ЦПК України. Разом з тим, законних підстав для відкладення розгляду справи суд першої інстанції не мав.
 
Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що ПАТ «Златобанк» позбавлено об`єктивної можливості взяти участь у судових засіданнях 
27 листопада 2017 року та 05 лютого 2018 року у зв`язку з внесенням до Реєстру юридичних осіб відомостей, які унеможливили представництво. 
Зокрема, банк вважає, що виключення запису про уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку як його єдиного керівника; зміна назви банку, зміна адреси місцезнаходження та порушення відносно банку процедури банкрутства і передачу повноважень з керування банком розпоряднику майна стали перешкодою для належного представництва інтересів банку. Разом з тим такі доводи є необґрунтованими та суд апеляційної інстанції надав їм належну оцінку.
 
Судом апеляційної враховано, що після запровадження Фондом у банку тимчасової адміністрації, повноважний суб`єкт на управління банком та представництво банку визначається виключно Фондом відповідно до положень пункту 17 частини першої статті 2, статей 34, 37, 44, 48 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб». Скасування судом або визнання неправомірним (незаконним) рішення Фонду про запровадження тимчасової адміністрації чи початок процедури ліквідації банку не означає автоматичного припинення управління банком Фондом. Управління банком фондом у такому разі припиняється лише після прийняття НБУ рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, відновлення банківської ліцензії і повернення банку під нагляд НБУ.
 
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16.
 
Таким чином, відсутні підстави вважати, що в уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Златобанк» та/або призначеним представникам ПАТ «Златобанк» у зазначений період були обставини, що перешкоджали їм брати участь у справі.
 
Доводи апеляційної скарги ПАТ «Златобанк» про те, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на час судових засідань керівником було зареєстровано іншу особу, є безпідставними, оскільки згадані записи не припиняли повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на управління ПАТ «Златобанк».
 
Відповідно до частини другої статті 257 ЦПК України, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно, відтак відсутні підстави вважати, що оскаржуваними судовими рішеннями порушено право позивача на доступ до суду.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Златобанк» залишити без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 05 лютого 2018 рокута постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 15 вересня 2021 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович