ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 р.	Справа № 532/1389/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Мінаєвої О.М. ,
за участю секретаря судового засідання Дуднєва М.В.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Інспектора взводу № 1 роти № 4 батальйону патрульної поліції в місті Кременчук управління патрульної Поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Жуікова Дмитра Олеговича на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 12.10.2021, головуючий суддя І інстанції: Тесленко Т.В., м. Кобеляки, повний текст складено 12.10.21 року по справі № 532/1389/21
          за позовом            ОСОБА_1  
          до           Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції ,           Інспектора взводу № 1 роти № 4 батальйону патрульної поліції в місті Кременчук управління патрульної Поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Жуікова Дмитра Олеговича                   
          про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,
ВСТАНОВИВ:
24 червня 2021 року до Кобеляцького районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.
Позивач вказував, що адміністративне стягнення застосоване безпідставно та не відповідає фактичним обставинам справи, а постанова є незаконною та такою, що підлягає скасуванню, тому прохав скасувати постанову серії ДП18 № 762532 від 17.06.2021 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП, зафіксоване не в автоматичному режимі.
Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 12.10.2021р. позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції, співвідповідач - інспектор взводу № 1 роти № 4 батальйону патрульної поліції в м. Кременчук управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Жуіков Дмитро Олегович, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення  задоволено. Скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ДП18 № 762532 від 17.06.2021, винесену інспектором взводу № 1 роти № 4 батальйону патрульної поліції в м. Кременчук   управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Жуіковим Дмитром Олеговичем стосовно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн, а провадження у вказаній справі закрито, в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Інспектором взводу № 1 роти № 4 батальйону патрульної поліції в місті Кременчук управління патрульної Поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Жуіковим Дмитром Олеговичем подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що посадові особи органів Національної поліції мають право здійснювати габаритно-ваговий контроль та розглядати справи про адміністративні правопорушення, зокрема за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП на місці вчинення правопорушення. Зазначає, що на місці розгляду справи про адміністративне правопорушення позивач не заперечував проти факту порушення ним правил перевезення вантажу. Справу адміністративне правопорушення розглянуто в присутності позивача, постанову оголошено негайно після розгляду справи, копію постанови позивач отримав на місці розгляду справи. Посилається на рішення Верховного Суду  від 17.05.2018 року у справі № 753/4366/17, від 25.06.2020 року по справі 520/2261/19. Зазначає, що позивачем до адміністративного позову не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Незгода позивача з його притягненням до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП, не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення правопорушника від адміністративної відповідальності. Також зазначає, що 11.09.2019 року до ст. 132-1 КУпАП Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань здійснення габаритно-вагового контролю» № 54-1Х внесені зміні. Згідно з приміткою до цієї статті підставою для звільнення від відповідальності є наявність у суб`єкта правопорушення дозволу на проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні. Враховуючи викладене відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального га процесуального права та підлягає скасуванню. Посилається на рішення Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2020 року по справі № 686/33142/19. Зазначає, що позивач під час перевезення вантажу, який за габаритом перевищував максимально допустимі норми, не дотримався визначених у дозволі умов та режиму руху транспортного засобу, тому перевозив вантаж без погодження з відповідними органами. Отже, в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП за порушення п. 22.5 ПДР України. Звертає увагу суду на додану до адміністративного позову копію товарно- транспортної накладної № 00000025293 від 17.06.2021 року, згідно з якою позивач перевозив щебнево-піщану суміш ЩБС-0-40 масою брутто 37,7. Вид пакування не вказаний, таким чином щебінь навантажений насипом, тобто маса брутто дорівнює масі нетто.  Враховуючи викладені обставини, просить скасувати рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 12.10.2021 року по справі № 532/1389/21 та прийняти постанову у справі, якою у задоволенні адміністративного позову  відмовити. Справу просить розглянути без у часті відповідача.
Від позивача, ОСОБА_1 , до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. 
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, на адреси визначені в апеляційній скарзі та позовній заяві.
Окрім того, за правилами ч. 1 ст. 286 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до ст. 268 КАС України у справах, визначених, зокрема ст. 286 КАС України, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Позивач про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений телефонограмою.
Відповідачі повідомлені на електронні адреси, які містяться а матеріалах справи.
Також сторони про дату, час і місце розгляду справи, повідомлялись шляхом розміщення на веб-порталі "Судова влада" повідомлення про виклик у судове засідання учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відсутня належна доказова база, яка підтверджує факт скоєння позивачем адміністративного правопорушення та як наслідок обґрунтовує правомірність притягнення його до адміністративної відповідальності, що в свою чергу свідчить про необґрунтованість прийняття відповідачем оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення та необхідності її скасування.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що в постанові серії ДП18 № 762532 від 17.06.2021 зазначено, що ОСОБА_1 притягнуто до   адміністративної     відповідальності за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП, а саме за  порушення п. 22.5 ПДР України, оскільки він о 07:40 год. 17 червня 2021 року в м. Кременчук по вул. Занасипський шлях, керуючи транспортним засобом DAF XF н/з НОМЕР_1 , з  напівпричіпом KOGEL SNCO, н/з НОМЕР_2 , перевозив вантаж ЩПС 0-40, маса якого відповідно до ТТН 00000025293 від 17.06.2021 склала 37,7 т, при цьому повна маса транспортного засобу склала 51,9 т, за що на нього було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 510,00 грн .
Згідно ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року № 3353-XII (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до абз. 1 п. 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ПДР), за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь -  11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.
Статтею 132-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, далі – КУпАП) встановлено, що порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами - тягне за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, відповідальних за технічний стан, обладнання, експлуатацію транспортних засобів, уповноважених з питань безпеки перевезення небезпечних вантажів, громадян - суб`єктів господарської діяльності - у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Порушення правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами - тягне за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі: п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно; однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20%; двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20%.
Примітка. Дія частини першої цієї статті не поширюється на правопорушення, пов`язані з перевищенням габаритних та/або вагових параметрів. Суб`єктом правопорушення, передбаченого частиною другою цієї статті, є відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-3 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України. Підставою для звільнення від відповідальності є наявність у суб`єкта правопорушення дозволу на проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні.
Згідно вимог ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
За правилами ст. 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-4 цього Кодексу.
Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення.
Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
В оскаржуваній постанові визначено, що ОСОБА_1 притягнуто до   адміністративної    відповідальності за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП, а саме за порушення п. 22.5 ПДР України, оскільки він о 07:40 год. 17 червня 2021 року в м. Кременчук по вул. Занасипський шлях, керуючи транспортним засобом DAF XF н/з НОМЕР_1 , з напівпричіпом KOGEL SNCO, н/з НОМЕР_2 , перевозив вантаж ЩПС 0-40, маса якого відповідно до ТТН 00000025293 від 17.06.2021 склала 37,7 т, при цьому повна маса транспортного засобу склала 51,9 т.
Тобто, підставою для прийняття оскаржуваної постанови став висновок відповідача щодо вчинення позивачем правопорушення, пов`язаного з перевищенням габаритно- вагових параметрів транспортного засобу.
При цьому, відповідачем визначено, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 132-1 КУпАП.
Однак, згідно примітки до статті 132-1 КУпАП дія частини першої цієї статті не поширюється на правопорушення, пов`язані з перевищенням габаритних та/або вагових параметрів.
Положеннями ч. 1 ст. 132-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення  встановлено, що порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами - тягне за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, відповідальних за технічний стан, обладнання, експлуатацію транспортних засобів, уповноважених з питань безпеки перевезення небезпечних вантажів, громадян - суб`єктів господарської діяльності - у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Зі змісту спірної постанови вбачається, що позивача притягнуто до відповідальності саме за порушення ч. 1 ст. 132-1 КУпАП, а саме порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами.
Разом з тим, у фабулі цієї постанови зазначено, що позивач о 07:40 год. 17 червня 2021 року в м. Кременчук по вул. Занасипський шлях, керуючи транспортним засобом DAF XF н/з НОМЕР_1 , з напівпричіпом KOGEL SNCO, н/з НОМЕР_2 , перевозив вантаж ЩПС 0-40, маса якого відповідно до ТТН 00000025293 від 17.06.2021 склала 37,7 т, при цьому повна маса транспортного засобу склала 51,9 т., чим порушив п. п. 22.5 ПДР.
При цьому в оскаржуваній постанові крім визначення ваги транспортного засобу інших порушень передбачених  п. п. 22.5 ПДР  інспектор не зазначає .
Таким чином, відповідачем фактично зафіксовано перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 132-1 КУпАП, а не ч. 1 ст. 132-1 КУпАП.
У спірній постанові поліцейським не відображеного того, що позивач керував транспортним засобом DAF XF н/з НОМЕР_1 , з напівпричіпом KOGEL SNCO, н/з НОМЕР_2 , перевозив вантаж ЩПС 0-40, маса якого відповідно до ТТН 00000025293 від 17.06.2021 склала 37,7 т, при цьому повна маса транспортного засобу склала 51,9 т., без наявності відповідного дозволу чи інших документів.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи зміст оскаржуваної постанови та примітку до ч. 1 ст.132-1 КУпАП підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП не встановлено, оскільки оскаржуваною постановою не встановлено адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП.
Враховуючи вищевикладене доводи відповідача щодо правомірності притягнення позивача до відповідальності за порушення вимог п.п. 22.5 ПДР України  за що передбачена відповідальність ч.1 ст.132-1 КУпАП є помилковими.
З урахуванням вищенаведеного, враховуючи примітку до ч. 1 ст.132-1 КУпАП підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 132-1 КУпАП не встановлено  інші доводи сторін щодо правомірності чи не правомірності оскаржуваної постанови не впливають на вирішення справи по суті.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він не надав для перевірки дозволу на участь в дорожньому русі великовагового транспортного засобу не впливає на вирішення справи по суті, оскільки, як вбачається з оскаржуваної постанови,  відсутність дозволу не було підставою притягнення позивача до адміністративної відповідальності. 
При цьому, колегія суддів зауважує, що єдиним документом, на який посилається відповідач в обґрунтування прийнятого рішення, це товарно-транспортна накладна 00000025293 від 17.06.2021, згідно якої маса вантажу, що перевозився позивачем, складає 37,7 т. 
Разом з тим, за правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 31.07.2019 року у справі № 802/518/17-а, - < > у відповідності до пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених    наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363, товарно-транспортна накладна не є первинним документом, що підтверджує фактичну вагу товарно-матеріальних цінностей, що перевозяться, а використовується виключно для обліку таких товарно-матеріальних цінностей в аспекті підтвердження факту. Тому, сам факт наявності товарно-транспортної накладної не виключає перевезення, одночасно і інших товарно-матеріальних цінностей, не вказаних в первинних документах, що впливає на загальну вагу транспортного засобу.
Також, колегія суддів зауважує, що не можливо виключити й того випадку, що вага товарно-матеріальні цінностей, які перевозив позивач, з певних причин на час зупинки транспортного засобу не відповідає вазі, що вказана в ТТН.
Тобто, товарно-транспортна накладна не може бути доказом підтвердження реальної маси відповідного транспортного засобу станом на час його зупинки.
Колегія суддів зауважує, що доказом того, що транспортний засіб, яким керував позивач  належить чи не належить до категорії великогабаритних є відповідний документ, який видають посадові особи Укртрансінспекції: акт про перевищення транспортним засобом нормативних габаритних або вагових параметрів, акт про відмову водія від проходження габаритно-вагового контролю, журнал обліку великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів.
З урахуванням тієї обставини, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б фіксували власне габаритно-вагові параметри транспортного засобу, яким керував позивач, на момент його спірної зупинки, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, та не вбачає підстав для скасування судового рішення.
Щодо посилань відповідача  на те, що  водієм не заперечувався факт скоєння ним адміністративного правопорушення, колегія суддів зазначає наступне.
Сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 08.07.2020р. по справі № 177/525/17.
В даному рішенні Верховний суд відхилив доводи скаржника про правомірність оскаржуваної постанови, у зв`язку з тим, що вчинення адміністративного правопорушення позивачем не заперечується, оскільки уважає, що сам факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення.
В позовній заяві та  позивач факт вчинення порушення не визнає.
При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно, до ч. 2  ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається  саме на відповідача.
Відповідач, як при розгляді справи про адміністративні правопорушення, так і суду, не надав належні і допустимі докази на підтвердження факту вчинення позивачем проступку. Тобто, доказ, на підставі якого прийнята постанова, який підтверджує скоєння позивачем правопорушення, є відсутнім.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на рішення Верховного Суду по справах № 520/2261/19, № 753/4366/17 колегія суддів до уваги не приймає.
Дані рішення Верховного Суду не стосуються випадків коли відсутні належні докази вчинення самого правопорушення, а стосуються лише процедурних питань, а в даному випадку підставою прийняття рішення судом першої та апеляційної інстанції є відсутність доказів вчинення правопорушення.  
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на рішення Сьомого апеляційного адміністративного суду  є не обґрунтованим. Дане судові рішення не є рішенням, яке є обов`язковими до врахування, та таким що має преюдиційне значення для вирішення справи.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є  справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч. 1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу  без задоволення, а судове рішення без змін.  
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 12.10.2021 по справі № 532/1389/21  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    О.М. Мінаєва