ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" лютого 2022 р.           Справа№ 904/1911/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Євсікова О.О.
суддів:            Корсака В.А. 
          Попікової О.В. 

за участю:
секретаря судового засідання: Звершховської І.А.,
представників сторін:
від позивача: не з`явились,
від відповідача: Білик І.М.

розглянувши апеляційну скаргу
Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2021 (повний текст складено 01.10.2021) 
у справі № 904/1911/21 (суддя Людмила Шкурдова)                 
за позовом          Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа»
до                    Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 
про                    визнання недійсними окремих положень договору, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави позовних вимог.
У квітні 2021 Комунального підприємств теплових мереж "Криворіжтепломережа" (далі - КП «Криворіжтепломережа») звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, у якій просило визнати недійсними п. 3.13 та 5.7 укладеного з Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України») договору постачання природного газу від 05.10.2018 № 3492/18-КП-5/3, в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018 (далі - договір).
В обґрунтування заявлених вимог КП «Криворіжтепломережа» вказує, що спірні пункти договору містять умови, якими заздалегідь визначено (обмежено) розмір збитків відповідача у разі порушення позивачем зобов`язання, що суперечить сутності інституту цивільної відповідальності у вигляді відшкодування збитків та приписам чинного законодавства, а тому вказані положення договору підлягають визнанню недійсними на підставі ст.  ст. 203, 205 ЦК України.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 03.03.2021 у справі №904/1191/21 надіслано матеріали позовної заяви за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.09.2021 позов задоволено повністю.
Визнано недійсними п. п. 3.13 та 5.7 договору постачання природного газу від 05.10.2018 №3492/18-КП-5/3, в редакції додаткової угоди №4 від 30.11.2018, укладеного між КП «Криворіжтепломережа» та АТ «НАК «Нафтогаз України»; стягнуто з АТ НАК «Нафтогаз України» на користь КП «Криворіжтепломережа» 2  270,00 грн витрат зі сплати судового збору.
Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що спірними пунктами договору передбачено збитки, які визначаються наперед і відшкодування яких безпосередньо не залежить від наявності будь-яких втрат з боку постачальника внаслідок дій споживача. Отже, вказані пункти договору суперечать актам цивільного законодавства, зокрема, положенням ЦК України та ГК України, які визначають поняття і правову природу збитків. Окрім того, спірні пункти договору визначають порядок відшкодування збитків, який не передбачає доведення постачальником їх розміру, що також суперечить законодавчим нормам.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 14.09.2021, АТ «НАК «Нафтогаз України» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову КП «Криворіжтепломережа» відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги АТ «НАК «Нафтогаз України» вказує про недоведеність обставин, які мають значення для справи, які суд визнав встановленими; неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Скаржник вказує, що визнаючи спірні пункти договору такими, що суперечать вимогам законодавства, на підставі загальних норм ст. ст. 203, 205 ЦК України, суд не послався на конкретну норму законодавства, якій спірні  пункти договору не відповідають (яка була порушена в момент його укладення). При цьому посилання суду та позивача на невідповідність спірних пунктів договору ст. 623 ЦК України, яка стосується обов`язку доказування кредитором розміру збитків, не може слугувати підставою для недійсності спірних пунктів договору, оскільки ці пункти договору не суперечать ст. 623 ЦК України та не звільняють АТ «НАК «Нафтогаз України» від обов`язку доказування розміру збитків у процесі їх відшкодування.
Апелянт зазначає, що станом на момент вчинення спірного договору були чинними Правила постачання природного газу, які у даному випадку є спеціальним актом законодавства, що підлягає застосуванню до даних правовідносин. Пунктом 1 Розділу VI Правил постачання природного газу було передбачено відшкодування збитків споживачем. А тому, на переконання скаржника, додаткова угода до договору №4 була укладена відповідно до норм чинного законодавства. Водночас, підписавши договір, а також додаток до договору №4, яким передбачені спірні пункти договору, позивач був ознайомлений як з умовами договору, так і з правилами постачання природного газу, відповідно до яких дана умова була включена в договір.
Обґрунтування позивача щодо того, що такі умови договору є джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків, з одного боку є безпідставним, адже можливість відшкодування збитків в такий спосіб була прямо передбачена Правилами постачання природного газу, а з іншого боку - стосується виконання спірних пунктів правочину, а тому не може бути предметом розгляду в даній справі (недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті виконання укладеного договору).
Також скаржник вказує, що обставини відшкодування шкоди, правова природа збитків не є підставою недійсності правочину чи його окремих пунктів. Вказані обставини є предметом доказування у справі в межах провадження про стягнення заборгованості, про що свідчить наведена позивачем практика. Отже, з огляду на принцип правомірності правочину, закріплений ст. 204 ЦК України, та правової визначеності, який серед іншого гарантує особі можливість бути впевненою у незмінності свого офіційно визнаного статусу, набутих прав і обов`язків; відсутність правових підстав для визнання спірних пунктів договору недійсними, а також на обрання позивачем неналежного/неефективного способу захисту свого права, відсутні правові підстави для задоволення позову.
Скаржник зазначає, що позивач виконував даний договір, підписував акти прийому-передачі природного газу без жодних зауважень зі свого боку. Проте коли АТ «НАК «Нафтогаз України» розпочало судову роботу зі стягнення з позивача збитків на підставі спірних пунктів договорів та отримало позитивні рішення судів, КП «Криворіжтепломережа» звернулось з позовами до суду про визнання недійсними п. п. 3.13. та 5.7 договорів з метою уникнути відшкодування збитків.
Крім того, скаржник вказує, що умовами договору передбачався дієвий механізм, який нівелює наслідки споживання обсягу газу у більшому або меншому розмірі на 5% від погодженого сторонами обсягу та застосування спірних пунктів договору, зокрема, може контролювати обсяги споживання газу, прогнозувати обсяги газу, який буде спожито в межах похибки, коригування замовлених споживачем обсягів природного газу тощо. Наведене свідчить, що умови договору в цій частині (в частині предмету спору) є збалансованими та не порушують принципів розумності, справедливості і добросовісності.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2021 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Попікова О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 904/1911/21. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою АТ «НАК «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2021 до надходження матеріалів справи №904/1911/21.
13.12.2021 матеріали справи №904/1911/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.12.2021 апеляційну скаргу АТ «НАК «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2021 у справі №904/1911/21 залишено без руху. Надано АТ «НАК «Нафтогаз України» строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для надання доказів сплати судового збору в сумі 3 405,00 грн у встановленому порядку.
Від АТ «НАК «Нафтогаз України» надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги з доданими до нього доказами сплати судового збору (платіжне доручення № 0000024649 від 24.11.2021 на суму 3   405,00 грн).
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2022 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Владимиренко С.В., Попікова О.В. (у зв`язку з відпусткою судді Корсака В.А.).
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.01.2022 поновлено АТ НАК «Нафтогаз України» пропущений строк на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «НАК «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2021 у справі №904/1911/21; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2021 у справі №904/1911/21; розгляд справи призначено на 14.02.2022.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2022 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Попікова О.В., Корсак В.А. (у зв`язку з відпусткою судді Владимиренко С.В.).
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2022 прийнято апеляційну скаргу АТ «НАК «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2021 у справі №904/1911/21 до провадження у визначеному складі суду.
14.02.20222 від КП «Криворіжтепломережа» надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника КП «Криворіжтепломережа».

Позиції учасників справи.
Від КП «Криворіжтепломережа» відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Згідно зі ст. 269 ГПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
05.10.2018 АТ «НАК «Нафтогаз України» (постачальник) та КП «Криворіжтепломережа» (споживач) уклали договір №3492/18-КП-5/3 (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити споживачу природний газ, а споживач - оплатити його на умовах договору.
Згідно з п. 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями.
Оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 договору).
30.11.2018 сторони договору уклали додаткову угоду №4, якою виклали розділи 1-12 договору в редакції цієї додаткової угоди.
Пунктом 2.1 договору визначено обсяг (об`єм) природного газу, періоди його постачання.
Пунктом 2.4 договору в редакції додаткової угоди № 4 передбачено, що перегляд та коригування замовлених споживачем обсягів природного газу за цим договором може відбуватись за ініціативою споживача шляхом підписання додаткової угоди, в тому числі протягом відповідного розрахункового періоду (в газовому місяці в значенні Кодексу ГТС). Для цього споживач зобов`язаний надати постачальнику не пізніше ніж за три робочих дні до кінця місяця постачання газу два екземпляри належним чином оформленої додаткової угоди. Споживач зобов`язується самостійно контролювати обсяги використання природного газу і своєчасно обмежувати (припиняти) використання природного газу у разі перевищення замовлених обсягів або своєчасно надавати додаткові угоди на коригування замовлених обсягів за цим Договором.
Відповідно до п. 2.5 договору в редакції додаткової угоди №4 допускається відхилення обсягу використання природного газу від замовленого обсягу протягом відповідного розрахункового періоду в розмірі +/-5% від зазначеного в п. 2.1 обсягу без підписання додаткової угоди.
Сторони змінили умови п. 3.13 договору та доповнили договір п. 5.7 (оспорювані в судовому порядку пункти договору).
Зокрема, п. 3.13 договору містить такі умови: 
« 3.13. Якщо за підсумками розрахункового періоду фактичний обсяг використаного споживачем природного газу більше ніж на 5% відрізняється від замовленого обсягу газу на відповідний період (зазначений в п. 2.1 цього Договору), споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки в порядку, визначеному п. 5.7 цього договору. При цьому розмір збитків визначається наступним чином:
3.13.1.  якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде менший від замовленого обсягу природного газу, споживач зобов`язаний відшкодувати постачальнику збитки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості недовикористаного обсягу за звітний (розрахунковий) період;
3.13.2. якщо фактичний об`єм (обсяг) використання природного газу буде перевищувати замовлений обсяг природного газу на цей період, споживач зобов`язаний відшкодувати збитки за перевищення об`єму (обсягу) природного газу, що розраховується за формулою:
В = (Vф - Vn) х Ц х К,
де: Vф - об`єм (обсяг) природного газу, який фактично поставлений постачальником споживачу протягом розрахункового періоду за цим договором відповідно до акта приймання-передачі природного газу;
Vn - замовлений обсяг природного газу на розрахунковий період, зазначений в пункті 2.1 цього договору;
Ц - ціна природного газу за цим договором;
К - коефіцієнт, який дорівнює 0,5.».
Пункт 5.7 договору містить наступні умови:
«Відшкодування постачальнику вартості збитків, розрахованих відповідно до умов пункту 3.13 цього договору, здійснюється наступним чином:
- постачальник на підставі даних, зазначених в акті приймання-передачі (якщо споживач порушив пункт 3.9 цього договору та не надав акт приймання-передачі, використання газу за відповідний період приймається 0 куб. м) та замовлених обсягів, визначених пунктом 2.1 договору, розраховує збитки відповідно до пп. 3.13.1 або 3.13.2 п. 3.13 цього договору;
- постачальник після 15 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, надає споживачу акт-претензію щодо відшкодування збитків та розрахунок збитків;
- споживач протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання акту-претензії зобов`язаний відшкодувати постачальнику вартість збитків на рахунок, визначений в акті-претензії.
У разі, якщо протягом зазначеного періоду споживач не відшкодував (не повністю відшкодував) постачальнику збитки, споживач несе відповідальність перед постачальником на загальних, визначених цим договором та чинним законодавством України».
Умовами п. 6.2 договору у редакції додаткової угоди №4 передбачено обов`язки споживача, якими зокрема є:
2) забезпечити відповідність комерційного вузла обліку природного газу вимогам Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність", Правилам обліку природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, постачання та споживання, затвердженим наказом Міненерговугілля від 27.12.2005 №618, державним стандартам, експлуатаційній документації на засоби вимірювальної техніки, що входять до складу зазначеного вузла обліку природного газу, Кодексу ГРМ та Кодексу ГТС;
4) самостійно контролювати власне використання природного газу за цим договором і не допускати відхилення фактичних обсягів використання газу більше ніж на 5% від замовлених без їх коригування шляхом підписання додаткової угоди;
5) самостійно припиняти (обмежувати) використання природного газу в разі, зокрема, перевищення обсягів використання газу, зазначених у п. 2.1 цього договору, без їх коригування шляхом підписання договору.
Договір та додаткова угода №4 до договору підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками.

Правовідносини між сторонами пов`язані зі спірністю умов п. п. 3.13 та п. 5.17 договору в редакції додаткової угоди №4 у контексті можливості застосування до вказаних положень додаткової угоди ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
За приписом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є    недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6  ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).
Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
За загальним правилом ст. 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.
Відповідно до ст. 215  та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
За приписами ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №910/18374/19.
За таких обставин, беручи до уваги положення ЦК України, ГК України  та ГПК України, звертаючись до суду з вимогами про визнання пунктів договору недійсними позивач  повинен довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод (їх частин недійсними) недійсними, порушення такими умовами прав та законних інтересів позивача, а також ефективність обраного способу захисту.

Встановлено, що звертаючись з позовом, заявник вказував, що п. 3.13 та п. 5.7 договору (в редакції додаткової угоди №4) підлягають визнанню недійсними, оскільки не відповідають нормам ст. ст. 3, 6, 22, 509, 623, 627 ЦК України, ст. ст. 224, 225 ГК України та засадам добросовісності, розумності і справедливості. Зокрема, на думку позивача, умовами вказаних пунктів договору визначено несправедливий обсяг відповідальності споживача перед постачальником - монополістом, з огляду на непропорційність відповідальності наслідкам правопорушення. Також скаржник посилається на те, що під час визначення умов договору в частині встановлення договірного розрахунку збитків сторони застосували нечинний закон, що є порушенням приписів ст. 5 ЦК України в частині дії актів цивільного законодавства в часі.
Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
ЦК України імперативно не визначає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку. При цьому визнання такого правочину недійсним здійснюється судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведена наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.
Під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст. 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.
Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11.06.2020 у справі №281/129/17 та від 11.11.2020 у справі №591/3176/17.
Під імперативною нормою слід розуміти норму, яка не допускає відступлення від правил, передбачених нею.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що всупереч викладеному Господарський суд міста Києва, зазначаючи про те, що спірні пункти договору суперечать актам цивільного законодавства, зокрема, положенням ЦК України та ГК України, які визначають поняття і правову природу збитків, не навів жодної імперативної правової норми, якій би суперечили п. п. 3.13 та п. 5.7 договору (в редакції додаткової угоди №4), укладеного між КП «Криворіжтепломережа» та АТ «НАК «Нафтогаз України».
Висновок суду першої інстанції про те, що такі пункти суперечать визначенню поняття і правовій природі збитків також не може бути визнано обґрунтованим з огляду на таке.
Частина 1 ст. 627 ЦК України визначає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Нормою ч. 3 ст. 22 ЦК України передбачено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Аналіз наведених положень свідчить, що сторони можуть передбачити у договорі можливість відшкодування збитків у більшому розмірі ніж реально понесено. Тобто сторони не обмежені в праві визначити розмір збитків, які підлягають відшкодуванню в умовах договору (менший або більший) в порядку ст. 627 ЦК України. Водночас питання встановлення та доведення таких збитків може бути предметом окремого судового розгляду і не може бути підставою для визнання такого положення недійсним. А тому висновки суду першої інстанції у вказаній частині та доводи позивача визнаються необґрунтованими, відповідно, у такій частині приймаються доводи скаржника.
За таких обставин, посилання позивача та суду першої інстанції на загальні норми ЦК України  та ГК України щодо визначення збитків та складових, необхідних для виникнення у особи права на їх відшкодування не свідчить про те, що оспорювані умови договору викладено із відступленням від імперативної норми. А тому такі висновки визнаються необґрунтованими.
При цьому обов`язковою складовою судового захисту є доведення позивачем обставин порушення його прав та законних інтересів, а також їх відновлення внаслідок застосування обраного ним способу захисту. У даному випадку позивач має довести суду порушення п. п. 3.13 та п. 5.7 договору його прав і законних інтересів (КП «Криворіжтепломережа»), а також необхідність їх відновлення у разі задоволення позову про визнання останніх недійсними (ефективний спосіб захисту).
Визначення сторонами у договорі певного порядку відшкодування збитків не є виключною та беззаперечною підставою для застосування такої міри відповідальності. Таке положення не може нівелювати тієї обставини, що для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов`язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов`язку, порушення цивільних прав.
Так, заявник повинен довести факт завдання йому збитків, розмір зазначених збитків, докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань і завданими збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань.
Отже, визначення в спірних пунктах договору обов`язку споживача відшкодувати постачальнику збитки не вказує на можливість автоматичного/безумовного стягнення відповідних сум. Вказане право на стягнення збитків з споживача не звільняє постачальника від обов`язку доведення наявності таких збитків та їх розміру належними та допустимими доказами у порядку, передбаченому ГПК України.
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 25.03.2021 у справі №910/4608/20.
Такі висновки суду касаційної інстанції також підтверджують посилання скаржника на відповідність оспорюваних умов договору принцам справедливості, добросовісності й розумності, у зв`язку з чим такі доводи визнаються обґрунтованими. 
Враховуючи наведене у сукупності, апеляційний господарський суд не погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для визнання спірних пунктів договору у редакції додаткової угоди №4 недійсними та вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про належну обґрунтованість позовних вимог.
За таких обставин позовні вимоги КП «Криворіжтепломережа» задоволенню не підлягають.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. ч. 1, 2 ст. 277 ГПК України).
Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду у цій справі має бути скасовано з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України  покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
          
1.          Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2021 у справі №904/1911/21 задовольнити.
2.          Рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2021 у справі №904/1911/21 скасувати.
3.          Прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
4.          Судові витрати, пов`язані з поданням позовної заяви, покласти на позивача.
5.          Стягнути з Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» (50000, м. Кривий Ріг, пров. Дежньова, 9, код 03342184) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) 3  405,00 грн (три тисячі чотириста п`ять) судового збору за подання апеляційної скарги.
6.          Доручити господарському суду першої інстанції видати відповідний наказ.
7.          Справу №904/1911/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.02.2022.

Головуючий суддя                                                            О.О. Євсіков 

Судді                                                                                В.А. Корсак

                                                                                О.В. Попікова