20.12.21
22-ц/812/1770/21
Єдиний унікальний номер судової справи: № 487/3037/16-ц 
Номер провадження № 22-ц/812/1770/21 Cуддя - доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В. 

 П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2021 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі: 
головуючого - Крамаренко Т.В., 
суддів - Бондаренко Т.З., Темнікова В.І., 
із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В., 
за участю: позивача - ОСОБА_1 його представника - ОСОБА_2 , відповідачки - ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами 
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді - Щербини С.В. о 14-30 год. в приміщенні того ж суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про реальний поділ спільного майна подружжя, 

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з подальшим уточненим позовом до ОСОБА_3 про реальний поділ спільного майна подружжя.
Позов обґрунтовував тим, що з 22 травня 1998 року по 04 листопада 2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . 
За час спільного сімейного життя ними за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 03 травня 2001 року було придбане нежитлове приміщення загальною площею 86,3 кв.м літ. «Б», розташоване за адресою:  АДРЕСА_1 , та на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22 листопада 2001 року відповідачем у приватну власність отримано нежитлове приміщення автосалону з магазином автозапчастин, розташоване за адресою:  АДРЕСА_1 .
Крім того, під час шлюбу було придбане також рухоме майно, а саме: автомобіль марки FORD CARGO, 1996 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 10 000 грн; автомобіль марки МАЗ 437041-281, 2005 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 335,00 грн; автомобіль марки ГАЗ 4301, 1995 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартістю 3 800 грн; автомобіль марки ЗАЗ 11055-42 1197, 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_4 , вартістю 7 000 грн; автомобіль Mazda MPV, 2003 року, вартістю 210 000 грн Чотири перші автомобілі знаходяться у нього, а останнім відповідач розпорядилася на власний розсуд, знявши його з реєстрації.
Також ними було придбано комплекс механічних пристроїв, які фактично становлять собою цілісний комплекс і знаходяться у нього, а саме: стенд розвал-сходження Trigon 709, вартістю 125 000 грн; верстат шиномонтажний розбірний, вартістю 17 500 грн; верстат шиномонтажний балансувальний, вартістю 17 500 грн; верстат шиномонтажний диско правильний, вартістю 37 500 грн; газову станцію (компресор), вартістю 30 000 грн; пневматичні домкрати 2 одиниці, загальною вартістю 6 000 грн 
Крім того, придбано меблі та побутову техніку, які знаходиться в належній відповідачці квартирі АДРЕСА_2 , а саме: спальний гарнітур дубовий, вартістю 75 000 грн; телевізор «Philips» 2 шт, вартістю 5 000,00 грн кожний; тумба під телевізор, вартістю 10 000 грн; кухонний гарнітур, вартістю 1 000 грн; шафи передпокою, вартістю 1 000 грн; комп`ютер, вартістю 17 500 грн; меблеву стінку дитяча, вартістю 1 000 грн; пральна машина, вартістю 5 000,00 грн; стіл, вартістю 3 000,00 грн, диван, вартістю 26 000,00 грн та холодильник, вартістю 15 000,00 грн
Посилаючись на викладене, з урахуванням збільшення позовних вимог, позивач остаточно просив поділити майно, набуте подружжям на час шлюбу, виділивши йому: автомобіль марки FORD CARGO, 1996 року реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 10 000,00 грн; автомобіль марки МАЗ 437041-281, 2005 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 335,00 грн; автомобіль марки ГАЗ 4301, 1995 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартістю 3 800,00 грн; автомобіль марки ЗАЗ 11055-42 1197, 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_4 , вартістю 7 200,00 грн, стенд розвал-сходження Trigon 709, вартістю 125 000 грн; верстат шиномонтажний розбірний, вартістю 17 500 грн; верстат шиномонтажний балансувальний, вартістю 17 500 грн; верстат шиномонтажний дископравильний, вартістю 37 500 грн; газову станцію (компресор), вартістю 30 000 грн; пневматичні домкрати 2 од., загальною вартістю 6 000 грн, диван, вартістю 26 000 грн, холодильник, вартістю 15 000 грн, всього на суму 295 836 грн, а також виділити в натурі Ѕ частку нежитлового приміщення, загальною площею 86,3 кв. м літ. «Б», розташованого за адресою:  АДРЕСА_1 та Ѕ частку нежитлового приміщення автосалону з магазином автозапчастин літ «А-3», загальною площею 465,8 кв. м зі службовою будівлею та спорудою, розташованого за адресою:  АДРЕСА_1 .
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 квітня 2019 року позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку нежитлового приміщення загальною площею 86,3 кв. м, основною площею 68,3 кв. м, літ. Б, що знаходиться на АДРЕСА_1 та на Ѕ частку нежитлового приміщення автосалону з магазином автозапчастин, за літ. А-3, загальною площею 465,8 кв. м з службовою будівлею та спорудою, розташованого на АДРЕСА_1 .
Виділено у користування ОСОБА_1 нежитлові приміщення літ. Б, що знаходяться на АДРЕСА_1 , а саме: 1-6 коридор, площею 7,0 кв.м, 1-8 бокс, площею 36,8 кв. м, 1-9 тамбур, площею 0,8 кв. м, що разом складають 44,6 кв.м та відповідають 51/100 частки.
Виділено у користування ОСОБА_3 нежитлові приміщення літ. Б, що знаходяться на АДРЕСА_1 , а саме: 1-1 тамбур, площею 0,8 кв.м, 1-2 основне, площею 14,8 кв. м, 1-3 кладова, площею 6,3 кв. м, 1-4 санвузол, площею 1,9 кв.м, 1-5 коридор площею 4,2 кв.м, 1-7 кабінет, площею 14,4 кв.м, що разом складають 42,40 кв.м та відповідають 49/100 частки.
Виконати ремонтно-будівельні роботи щодо демонтування та закладення дверних прорізів та поділу горищного простору.
Виділено у користування ОСОБА_1 нежитлові приміщення автосалону з магазином автозапчастин, за літ. А-3 з службовою будівлею та спорудою, що знаходяться на АДРЕСА_1 , а саме: 1-й поверх: 1-1 основне, площею 71,9 кв.м, 1-2 санвузол, площею 3,2 кв.м, 1-3 насосна, площею 1,7 кв. м, 2-й поверх: 1-15 вбиральня, площею 1,4 кв. м, 1-16 вітрина, площею 6,6 кв. м, 1-17 основне, площею 22,8 кв.м, 1-18 коридор, площею 7,5 кв.м, 1-19 основне, площею 32,7 кв.м, 1-20 основне, площею 11,4 кв.м, 1-21 санвузол, площею 2,7 кв.м, 3-й поверх: 1-27 основне, площею 77,3 кв.м, 1-34 вбиральня, площею 1,3 кв.м, 1-35 вітрина, площею 5,6 кв.м, що разом складають 246,1 кв.м. та відповідають 51/100 частки.
Виділено у користування ОСОБА_3 нежитлові приміщення автосалону з магазином автозапчастин, за літ. А-3, з службовою будівлею та спорудою, що знаходяться на АДРЕСА_1 , а саме: 1-й поверх: 1-4 основне, площею 45,2 кв.м, 1-5 підсобне, площею 9,0 кв.м, 1-7 основне, площею 14,6 кв.м, 1-11 коридор, площею 6,2 кв. м; 2-й поверх: 1-12 сходинкова клітина, площею 10,8 кв.м, 1-13 вітрина, площею 6,6 кв. м, 1-14 вбиральня, площею 1,3 кв.м, 1-22 санвузол, площею 3,1 кв.м, 1-23 основне, площею 21,3 кв.м, 1-24 основне, площею 14,4 кв. м, 1-25 основне площею 23,8 кв.м, 3-й поверх: 1-26 сходинкова клітина площею 10,5 кв.м, 1-28 основне, площею 43,7 кв.м, 1-29 основне, площею 14,9 кв.м, 1-30 підсобне, площею 3,1 кв.м, 1-31 коридор, площею 2,3 кв.м, 1-32 вітрина, площею 5,6 кв.м, 1-33 вбиральня, площею 1,3 кв.м, що разом складають 237,7 кв.м та відповідають 49/100 частки.
Виконати ремонтно-будівельні роботи: демонтувати та закласти дверні прорізи на 2-му поверсі між приміщеннями 1-18 (коридор) в приміщення 1-12 (сходова клітина – коридор) та 3-му поверсі між приміщенням 1-26 в приміщення 1-27. Поділ горищного простору виконується співвісне стінам, які розділяють нежитловий будинок на дві частини, що забезпечує доступ кожного із співвласника до приналежної частини перекриття та покрівлі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у рахунок грошової компенсації 17 871 грн В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що поділу підлягає лише нерухоме майно за адресою АДРЕСА_3 , бо є спільним майном подружжя, оскільки придбане в період шлюбу та за спільні кошти, частки сторін в ньому є рівними. Щодо іншого майна, то ні одна із сторін не довела, що воно придбане за спільні кошти у спільну сумісну власність, є в наявності або приховано іншою стороною. 
Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач ОСОБА_1 та відповідачка  ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Бабченко Д.І., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки судом розподілено та виділено в натурі тільки нерухоме майно – нежитлові приміщення, а в решті вимог, після трирічного розгляду справи - відмовлено.
Крім цього, відповідно до рішення суду розподіл нерухомого майна проведено згідно варіанту №1 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 125-053 від 26.03.2018 року, але в резолютивній частині судом перелічено приміщення, які згідно зазначеного варіанту переходять у власність позивача, але вказано, що вони виділяються відповідачу. Також зазначає, що суд не розподілив судові витрати, а саме не врахував, що ним сплачено за проведення експертизи.

В апеляційній скарзі відповідачка просила відмовити в задоволені позову, оскільки суд першої інстанції розглянув справу без її участі та без участі її представника. 
Судом було порушено принцип рівності сторін, що проявилось у тому, що суд не звернув увагу на доводи та докази відповідача, а саме: суд не задовольнив клопотання про залучення до участі в справі в якості третіх осіб співвласників будівлі АДРЕСА_1 . Не звернув увагу на те, що є судове рішення про поділ житлового будинку в натурі між співвласниками вказаного будинку. Також посилається на те, що суд не викликав та не допитав в якості свідків осіб, які б могли дати свідчення про те, що придбання вказаної будівлі відбувалось за кошти її батька ОСОБА_4 . 
Безпідставно, на її думку, суд не врахував, що вона є фізичною особою-підприємцем, яка здійснює свою господарську діяльність в нежитлових приміщеннях по АДРЕСА_4 . На неї оформлено договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 . З огляду на це не врахував, що майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя.
Суд не прийняв до уваги надані документи про кримінальне провадження за фактами привласнення офіційних документів, таємного викрадення документів, майна з офісного приміщення, обладнання по діагностиці автомобілів ОСОБА_1 .
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 липня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволені частково. Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 квітня 2019 року в частині вирішення вимог про поділ спільного рухомого майна, набутого подружжям в період шлюбу у спільну сумісну власність, скасовано та прийнято в цій частині нове судове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного рухомого майна подружжя задоволено частково. Проведено поділ рухомого майна, набутого в період шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_3 .
Виділено у приватну власність ОСОБА_1 автомобілі: марки FORD CARGO,1996 року реєстраційний номер НОМЕР_5 , вартістю 130 272,25 грн; марки МАЗ 437041-281, 2005 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 164 640 грн; марки ГАЗ 4301, 1995 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартістю 95 300 грн; марки ЗАЗ 11055-42 1197, 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_4 , вартістю 45 820 грн; стенд розвал-сходження Trigon 709 вартістю 125 000 грн; верстак шиномонтажний розбірний вартістю 17 500 грн; верстак шиномонтажний балансувальний, вартістю 17 500 грн; верстак шиномонтажний дископравильний, вартістю 37 500 грн; газову станцію (компресор) вартістю 30 000 грн; пневматичні домкрати 2 одиниці, загальною вартістю 6 000 грн, а всього на суму 669 532,25 грн
Виділено у приватну власність ОСОБА_3 : автомобіль Mazda MPV, 2003 року, вартістю 184 540 грн; спальний гарнітур дубовий, вартістю 2 500 грн, телевізор «Philips» 2 шт. загальною вартістю 4 600 грн, тумба під телевізор, вартістю 70 грн, кухонний гарнітур, вартістю 1 000 грн, шафи передпокою, вартістю 95 грн, комп`ютер, вартістю 574,75 грн, меблева стінка дитяча, вартістю 383,16 грн, пральна машинка, вартістю 1 572 грн, стіл, вартістю 63,86 грн, диван, вартістю 95,79 грн; холодильник, вартістю 830,19 грн, а всього на суму 196 324,75 грн

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 236 603,75 грн як різницю між вартістю ідеальної та реально виділеної частки у спільному рухомому майні колишнього подружжя. Рішення в частині вирішення вимог про розподіл нерухомого майна, що перебувало у спільній сумісній власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , в тому числі і щодо стягнення різниці між вартістю ідеальної і реально виділеної частки, та в частині поділу нерухомого майна в натурі, а також розподілу судових витрат залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 28 липня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 липня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
У своїй постанові Верховний Суд зазначав, що здійснюючи поділ рухомого майна та відступаючи від засад рівності часток подружжя шляхом збільшення частки позивача (позивачу виділено чотири транспортні засоби та інше майно на загальну суму 669 532,25 грн, а відповідачу виділено один автомобіль та меблі в квартирі на загальну суму 196 324,75 грн), суд апеляційної інстанції виходив з того, що такий поділ відповідає порядку користування сторонами вказаним майном. Разом із тим, здійснюючи поділ рухомого майна та відступаючи від засад рівності часток подружжя, суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, які мають істотне значення для вирішення справи, визначених в статті 70 СК України, та дійшов передчасного висновку про можливість збільшення частки позивача, та відповідно зменшення частки відповідача. Разом з тим, з урахуванням того, що під час вирішення справи щодо поділу майна подружжя суди повинні враховувати все майно подружжя, в тому числі й рухоме та нерухоме, позовні вимоги про поділ такого майна взаємопов`язані між собою.
За положеннями ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. 
Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1 з 22 травня 1998 року по 04 листопада 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.12, 229).
За час спільного проживання подружжям було набуте нерухоме майно, зокрема нежитлове приміщення загальною площею 86,3 кв. м, основною площею 68,3 кв. м літ. Б, що знаходиться на АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Балкіною О. Л. від 03 травня 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1948, та нежитлові приміщення автосалону з магазином автозапчастин, за літ. А-3 загальною площею 465,8 кв. м з службовою будівлею та спорудою, розташовані на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 12 грудня 2011 року, виданого відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22 листопада 2011 року № 1239 (т. 1 а.с. 13, 81-84, 112-113).
Твердження відповідачки про те, що зазначені приміщення є її особистим майном, оскільки 13 травня 1998 року вона продала за 11 000 грн квартиру АДРЕСА_5 , яка належала їй ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище) та її неповнолітній дочці ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності та 03 травня 2001 року купила нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 за 6 700 грн та створення батьками відповідача об`єктів нерухомості, як об`єктів своєї власності не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. 
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
За правилами статей 12,81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Між тим, належними та допустимими доказами відповідачкою не спростовано презумпцію спільного майна, що є її процесуальним обов`язком.
З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку що вказані об`єкти нерухомості є спільним майном сторін, про що також зазначено в Постанові Верховного Суду.
Між тим, здійснивши реальний поділ вказаного нерухомого майна шляхом виділення кожній із сторін конкретних приміщень суд не звернув уваги на наступне.
За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.
Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».
При поділі нерухомого майна в натурі у разі необхідності його переобладнання та перепланування до ухвалення рішення в матеріалах справи повинні бути надані відповідні висновки: технічний висновок про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, санітарно-епідеміологічним вимогам, пропонованим до будинків і приміщень, і правилам пожежної безпеки.
Згідно висновку експерта Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №125-053 від 26 березня 2018 року, встановлено, що існує по 2 варіанти виділу співвласникам в натурі Ѕ частки нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 (т. 2 а.с.2-38).
Запропоновані експертом варіанти поділу передбачають відступлення від розміру ідеальних часток сторін з нарахуванням відповідної компенсації за відступлення від частки співвласника, а також необхідно виконати ремонтно-будівельні роботи щодо перепланування.
Крім того, експертом зазначено, що перепланування в пропонованих варіантах поділу нежитлового будинку літ. «Б-1» АДРЕСА_1 можливе тільки після Висновку про технічний стан основних конструктивних елементів спірного нежитлового будинку, виданою спеціалізованою організацією, що має ліцензію, і можливості виконання даних ремонтно-будівельних робіт, з узгодженням з компетентними органами у встановленому законом порядку, а перепланування в пропонованих варіантах поділу нежитлового будинку літ. «А-3» АДРЕСА_1 повинно бути узгоджене з компетентними органами у встановленому законом порядку.
Разом з тим, у матеріалах справи відсутні погодження з компетентними органами на можливість здійснення запланованих експертом перепланувань та переобладнань при виділенні кожному із співвласників належної йому частки у спірній квартирі згідно із запропонованими експертом варіантами, які повинні бути отримані та надані суду до ухвалення судового рішення, оскільки такі документи є однією з умов правильного вирішення спору.
Також висновок судової будівельно-технічної експертизи, на який посилається позивач, обґрунтовуючи підстави позову, не містить даних про можливість після виділення часток кожному із співвласників саме ізольованих приміщень з улаштуванням усіх необхідних зручностей та комунікацій (водопровід, газопостачання, енергозабезпечення), а також розрахунок їх вартості.
Крім того, порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55.
Пунктом 2.3 глави 2 цієї Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.
Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, таким чином виключає це майно із цивільного обороту.
Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.
За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Будівництво об`єкта нерухомого майна є самочинним за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.
Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.
За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року справі № 6-130цс13 та постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 № 61-12св17 та 06 листопада 2019 року №61-36377св18. 
Допитаний під час апеляційного розгляду експерт ОСОБА_8 пояснила, що при проведенні експертизи нею було використано технічні паспорти на спірні об`єкти нерухомості, виготовлені КП ММБТІ станом на 02 лютого 2018 року в яких було зазначено про самочинне будівництво про що нею також відтворено у висновку №125-053, а саме - буд. АДРЕСА_1 2-1 котельна – пл. 2,5 кв.м. - самовільна побудована, буд. АДРЕСА_1 під поверх 1 пов. 1-6 – основне пл. 11,4 кв.м., 1-8 – коридлор – пл. 1,5 кв.м., 1-9 – вбиральня - пл.1,1 кв.м., 1-10- підсобне - пл. 3,0 кв.м., 1-1 поверх – 1-36- основне –пл. 62,6 кв.м., 1-37 – вбиральня - пл. 1,0 кв.м., 1-38 - душова – пл. 1,7 кв.м., 1-39 – підсобне - пл. 6,0 кв.м. (т. 2 а.с.т. 3 а.с. 48-70) 
Також, експерт пояснила, що варіанти розрахунку вартості улаштування комунікацій після виділу співвласникам окремих приміщень нею не розроблялися. 
Крім того, як пояснили сторони під час апеляційного розгляду самочинно побудовані приміщенні на теперішній час не введені в експлуатацію, до того ж деякі окремі самочинно побудовані приміщення знесені, що не відповідає технічним паспортам станом на дату проведення експертизи - 26 березня 2018 року. 
З урахуванням встановлених розбіжностей під час апеляційного розгляду, на пропозицію колегії суддів сторони не виявили бажання про проведення судової будівельно-технічної експертизи. 
Надані в апеляційній інстанції представниками позивача звіт № 024/21-ТХ з технічного обстеження і оцінки дійсного технічного стану будівельних конструкцій будівлі літера Б-3, А-3 (згідно плану БТІ ) за адресою АДРЕСА_1 , виготовлений ФО-П «Клим Д.Б.» від 2021 року, технічні умови №70/21 від 06 серпня 2021 року до централізованих систем водопостачання та водовідведення, робоча документація електропостачання схема розподільних мереж від 2021 року не можуть бути прийняті до уваги з урахуванням наявності у спірних об`єктах нерухомості самочинного побудованих приміщень не введених в експлуатацію у встановленому законом порядку. 
За таких обставин, вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна шляхом виділення в натурі нерухомого майна задоволенню не підлягають.
На вказане суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для поділу та виділення кожному із співвласників в натурі окремих приміщень спірних об`єктів нерухомого майна. 
Що стосується рухомого майна то колегія виходить з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що подружжям за час спільного проживання було придбане рухоме майно, зокрема: автомобіль марки FORD CARGO, 1996 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 11 березня 2015 року; автомобіль марки МАЗ 437041-281, 2005 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 , дата реєстрації 15 серпня 2014 року; автомобіль марки ГАЗ 4301, 1995 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 , дата реєстрації 01 лютого 2013 року; автомобіль марки ЗАЗ 11055-42 1197, 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_4 , дата реєстрації 05 липня 2014 року; автомобіль марки Mazda MPV, 2003 року, дата реєстрації 22 травня 2004 року (т.1 140-146, т. а.с.116-117, т.5 а.с.9-14)
Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи Миколаївського відділення Одеського Науково-дослідницького інституту судових експертиз від 12 березня 2020 року ринкова вартість досліджуваних транспортних засобів на момент дослідження, без урахування технічного стану та розукомплектації, становить: марки FORD CARGO, 1996 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 - 130 272,25 грн; марки МАЗ 437041-281, 2005 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 - 164 640 грн; марки ГАЗ 4301, 1995 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 – 95 300 грн; марки ЗАЗ 11055-42 1197, 2007 року, реєстраційний номер НОМЕР_4 – 45 820 грн, Mazda MPV, 2003 року – 184 540 грн, а всього на суму 620 572,25 грн (т.3 а.с. 149-159).
Відповідно до інформації, наданої регіональним сервісним центром МВС в Миколаївській області, автомобіль Mazda MPV, 2003 року, з 22 травня 2004 року по 02 липня 2016 року перебував у власності ОСОБА_3 02 липня 2016 року вказаний транспортний засіб було знято з обліку для реалізації громадянином ОСОБА_9 , який діяв за дорученням серії НВТ № 510862, та станом на теперішній час - 06 жовтня 2021 року зазначений автомобіль значиться як знятий з обліку для реалізації (т.3, а.с. 82, т. 5 а.с.9-10).
Крім того, автомобіль марки ГАЗ 4301, 1995 року, д/н НОМЕР_3 , № шасі НОМЕР_6 31 липня 2020 року перереєстровано на нового власника та автомобіль марки ЗАЗ 110557-42 1197, 2007 року, д/н НОМЕР_4 20 грудня 2018 року перереєстровано на нового власника (т. 5 а.с.11,13).
Також подружжям було придбано майно, яке на теперішній час знаходиться у користуванні для здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_1 , а саме: стенд розвал-сходження Trigon 709 вартістю 125 000 грн, верстак шино монтажний розбірний вартістю 17 500 грн, верстак шино монтажний балансувальний вартістю 17 500 грн, верстак шино монтажний диско правильний вартістю 37 500 грн, газову станцію (компресор) вартістю 30 000 грн, пневматичні домкрати 2 одиниці загальною вартістю 6 000 грн на загальну суму 233 500 грн
Матеріали справи не містять документів про походження вказаного майна, дату та ціну його придбання, проте жодна із сторін не заперечувала факт його придбання в період шлюбу та визначену вартість.
Посилання позивача на те, що обладнання не знаходиться у його користуванні спростовуються наданими відповідачкою матеріалами кримінального провадження №12016150030001700 (т.5 а.с. 63-146, 213-297). 
Крім того, спільним для сторін є і майно, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_2 , а саме: спальний гарнітур дубовий вартістю 1 596,51 грн, два телевізора «PHILIPS» загальною вартістю 2 973,58 грн, тумба під телевізор вартістю 44,70 грн, кухонний гарнітур вартістю 127,72 грн, шафи передпокою вартістю 95,79 грн, комп`ютер вартістю 574,75 грн, меблева стінка дитяча вартістю 383, 16 грн, пральна машина «LG» вартістю 1 500, 72 грн, стіл вартістю 63,86 грн, диван вартістю 95,79 грн, холодильник «SAMSUNG» вартістю 830,19 грн на суму 8 286,77 грн
Вартість вказаного майна встановлена звітом з незалежної оцінки рухомого майна у вигляді меблів та побутової техніки, проведеного Експертно-консультаційним підприємством ТОВ «Антан-Юг» від 13 червня 2018 року (т. 2 а.с. 143-179). 
Загальна вартість придбаного під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами майна складає 862 359,02 грн 
Отже, встановлене свідчить про те, що вказане вище майно є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу між сторонами виходячи з принципу рівності часток та кожному слід виділити майна на 431 179, 51 грн ( 862 359,02 грн:2).
На вказане суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволені вимог про поділ рухомого майна.
З урахуванням встановленого, місця знаходження майна та його використання сторонами, поділ необхідно провести наступним чином: 
у власність ОСОБА_1 слід виділити: автомобіль марки FORD CARGO, 1996 року д/н НОМЕР_1 , № шасі НОМЕР_7 вартістю 130 272, 25 грн, автомобіль марки ГАЗ 4301, 1995 року, д/н НОМЕР_3 , № шасі НОМЕР_6 , вартістю 95 300 грн, автомобіль марки ЗАЗ 110557-42 1197, 2007 року, д/н НОМЕР_4 вартістю 45 820 грн, стенд розвал-сходження Trigon 709 вартістю 125 000 грн, верстак шино монтажний розбірний вартістю 17 500 грн, верстак шино монтажний балансувальний вартістю 17 500 грн, верстак шино монтажний диско правильний вартістю 37 500 грн, газову станцію (компресор) вартістю 30 000 грн, пневматичні домкрати 2 одиниці загальною вартістю 6 000 грн, а всього на суму 504 892, 25 грн;
у власність ОСОБА_3 слід виділити автомобіль марки Mazda MPV, д/н НОМЕР_8 , 2003 року, № шасі НОМЕР_9 вартістю 184 540 грн, автомобіль марки МАЗ 437041-281, 2005 року, д/н НОМЕР_2 , № шасі НОМЕР_10 вартістю 164 640 грн, спальний гарнітур дубовий вартістю 1 596,51 грн, два телевізора «PHILIPS» загальною вартістю 2 973,58 грн, тумбу під телевізор вартістю 44,70 грн, кухонний гарнітур вартістю 127,72 грн, шафи передпокою вартістю 95,79 грн, комп`ютер вартістю 574,75 грн, меблеву стінку дитячу вартістю 383, 16 грн, пральну машину «LG» вартістю 1 500, 72 грн, стіл вартістю 63,86 грн, диван вартістю 95,79 грн, холодильник «SAMSUNG» вартістю 830,19 грн, а всього на суму 357 466, 77 грн
З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню грошова компенсація вартості виділеного майна у розмірі 73 712, 74 грн (504 892,25 грн – 431 179,51 грн)
За таких обставин, рішення суду на підставі п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням про справі нового судового рішення про часткове задоволення позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про реальний поділ спільного майна подружжя.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити частково. 
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про реальний поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
Провести поділ рухомого майна, набутого в період шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_3 у спільну сумісну власність, виділивши у приватну власність:
ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_11 ) автомобіль марки FORD CARGO, 1996 року д/н НОМЕР_1 , № шасі НОМЕР_7 вартістю 130 272, 25 грн, автомобіль марки ГАЗ 4301, 1995 року, д/н НОМЕР_3 , № шасі НОМЕР_6 , вартістю 95 300 грн, автомобіль марки ЗАЗ 110557-42 1197, 2007 року, д/н НОМЕР_4 вартістю 45 820 грн, стенд розвал-сходження Trigon 709 вартістю 125 000 грн, верстак шино монтажний розбірний вартістю 17 500 грн, верстак шино монтажний балансувальний вартістю 17 500 грн, верстак шино монтажний диско правильний вартістю 37 500 грн, газову станцію (компресор) вартістю 30 000 грн, пневматичні домкрати 2 одиниці загальною вартістю 6 000 грн, а всього на суму 504 892, 25 грн
ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_12 ) – автомобіль марки Mazda MPV, д/н НОМЕР_8 , 2003 року, № шасі НОМЕР_9 вартістю 184 540 грн, автомобіль марки МАЗ 437041-281, 2005 року, д/н НОМЕР_2 , № шасі НОМЕР_10 вартістю 164 640 грн, спальний гарнітур дубовий вартістю 1 596,51 грн, два телевізора «PHILIPS» загальною вартістю 2 973,58 грн, тумбу під телевізор вартістю 44,70 грн, кухонний гарнітур вартістю 127,72 грн, шафи передпокою вартістю 95,79 грн, комп`ютер вартістю 574,75 грн, меблеву стінку дитячу вартістю 383, 16 грн, пральну машину «LG» вартістю 1 500, 72 грн, стіл вартістю 63,86 грн, диван вартістю 95,79 грн, холодильник «SAMSUNG» вартістю 830,19 грн, а всього на суму 357 466, 77 грн
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 73 712, 74 грн грошову компенсацію вартості виділеного майна.
У задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна шляхом виділення в натурі нерухомого майна відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 28 грудня 2021 року.