ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року	Львів	Справа № 460/9500/21 пров. № А/857/17410/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                         Шевчук С.М.,  
суддів                                                                              Кухтея Р.В., Шинкар Т.І.,
за участі секретаря судового засідання                      Чопко Ю.Т.,

          розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу  Рівненського окружного адміністративного суду  від 17 вересня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду (постановлену в м. Рівне судом під головуванням судді Дудар О.М., повний текст ухвали складено 17 вересня 2021 року) у справі № 460/9500/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Здолбунівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів)  про визнання дій протиправними, суд-
                                                              ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Здолбунівського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання неправомірними дій головного державного виконавця Здолбунівського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Владімірової Анни Олександрівни щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у сумі 181180,32 грн від 30.06.2021 в межах виконавчого провадження №65935819.
Ухвалою суду від 13.07.2021 відкрито провадження в адміністративній справі, постановлено провести розгляд справи за правилами статті 287 КАС України, яка визначає особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні.
13.09.2021 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно з якою останній просить суд визнати неправомірними дії головного державного виконавця Здолбунівського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Владімірової Анни Олександрівни щодо винесення постанови від 06 грудня 2016 року про стягнення виконавчого збору у сумі 181180,32 грн в межах виконавчого провадження №47291480.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до Здолбунівського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання дій неправомірними залишено без розгляду. 
Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що відповідно до вимог закону, державний виконавець зобов`язаний направляти документи виконавчого провадження стягувачу та боржнику за їхніми адресами. Зазначає, що відповідач не надав суду жодних доказів того, що оскаржувана постанова направлялася на адресу позивача. Саме по собі знання про наявність виконавчого провадження не може свідчити про те, що позивачу було відомо про всі документи у матеріалах виконавчого провадження. Вказує, що йому не було відомо про наявність постанови від 06.12.2016, на його адресу не направлялася, про її наявність стало відомо лише тоді, коли  отримав постанову про відкриття виконавчого провадження від 30.06.2021. Зазначає, що після її отримання, в межах 10 днів позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відповідач   подав відзив  на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ст. 124 КАС України, шляхом надіслання повідомлень засобами поштового зв`язку, що підтверджується зворотними рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та на електронну пошту, зазначену даними учасниками справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення  слухання справи не направляли.
Представник позивача Ярмольчук В.С. у судовому засіданні в режимі відеоконференції не зв`язок не вийшов. Апеляційний суд зазначає, що представник позивача був обізнаний про те, що ризики технічної неможливості участі у засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, про що йому було роз`яснено в ухвалі апеляційного суду щодо участі учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
В силу вимог ч. 4 ст. 229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
З матеріалів справи вбачається, що 30 червня 2021 року головним державним виконавцем Здолбунівського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Владіміровою Анною Олександрівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору у сумі 181180,32 грн в межах виконавчого провадження №65935819.
Відповідно до вказаної постанови відкрито виконавче провадження з виконання постанови №47291480, виданої 06.12.2016 про стягнення виконавчого збору 181180,32 грн.
Вважаючи протиправною постанову про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся до суду з даним позовом. 13.09.2021 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно з якою останній просить суд визнати неправомірними дії головного державного виконавця Здолбунівського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Владімірової Анни Олександрівни щодо винесення постанови від 06 грудня 2016 року про стягнення виконавчого збору у сумі 181180,32 грн в межах виконавчого провадження №47291480.

 ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач дізнався про порушення своїх прав ще у травні 2018 року, але не обґрунтував наявність об`єктивних перешкод щодо можливості ознайомитись з матеріалами виконавчого провадження, знати про порушення своїх прав та своєчасно звернутись до суду за їх захистом. Жодних інших поважних причин пропуску строку звернення до суду з травня 2018 року до 08 липня 2021 року, тобто понад три роки, позивачем не наведено. Оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду, не надано доказів поважності причин пропуску такого строку, суд дійшов висновку, що позовну заяву належить залишити без розгляду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
З матеріалів справи вбачається, що скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що позивач здійснюючи листування з органом державної виконавчої служби знав про наявність відкритого виконавчого провадження, а відповідно міг дізнатися про наявність постанови про стягнення виконавчого збору від 06.12.2016року за ВП №4722914480.
При цьому, позивачем не заперечуються обставини з приводу того, що з 29.05.2018року  був обізнаний про наявність відкритого виконавчого провадження  з приводу виконання рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13.01.2014року у справі № 562/1401/13-ц, однак відповідач заперечує обставини з приводу того, що він міг дізнатися  про обставини з приводу винесення відповідачем 06.12.2016року постанови про стягнення з нього виконавчого збору від за ВП №4722914480.
Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, приведеним доводам позивача та висновкам суду першої інстанції колегією суддів встановлено, що станом на дату винесення   постанови про стягнення виконавчого збору від 06.12.2016року за ВП №4722914480  правовідносини щодо примусового виконання судових рішень визначалися  Законом України "Про виконавче провадження" від  02.06.2016 (далі - Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Порядок справляння виконавчого збору (на дату – 06.12.2016року) було врегульовано ст. 27 Закону №1404-VIII, яка передбачала, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. 
Відтак, за нормами обумовленого Закону № 1404-VIII (що був чинний на дату винесення  постанови від 06.12.2016року)  виконавчий збір  підлягав стягненню  з боржника у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута органами державної виконавчої служби в ході примусового виконання судового рішення.  
Судом також встановлено, що  Закон № 1404-VIII (який був чинним у період винесення зазначеної постанови) не містив положень, якими було врегульовано питання  з приводу   часового проміжку (строку) впродовж якого  державний виконавець зобов`язаний був вчинити дії з приводу винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Отож, відповідно приведених положень законодавства  на дату винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 06.12.2016року за ВП №4722914480 не було визначено  чіткого часового проміжку (строку) впродовж якого  державний виконавець зобов`язаний був вчинити дії з приводу винесення постанови про стягнення виконавчого збору. При цьому, за нормами Закону № 1404-VIII які були чинними у період винесення обумовленої постанови від 06.12.2016року, визначення певного розміру виконавчого збору залежало розміру фактично стягнутої суми  боргу органами державної виконавчої служби в ході примусового виконання судового рішення.
Як наслідок, позивач міг дізнатися про можливість винесення постанови  про стягнення з нього виконавчого збору лише за наявності фактичного стягнення з нього певної суми боргу органами державної виконавчої служби в ході примусового виконання судового рішення. 
Відтак, обізнаність позивача   про наявність виконавчого провадження, відкритого з приводу виконання рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13.01.2014року у справі № 562/1401/13-ц не може свідчити проте, що позивачу стало відомо про всі документи, які знаходяться в матеріалах виконавчого провадження в тому рахунку і відносно постанови  про стягнення виконавчого збору від 06.12.2016року за ВП №4722914480.
Окрім того, з матеріалів справи 29.06.2021року державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» без виконання за заявою стягувача. Проте, вказані обставини залишені поза увагою суду першої інстанції. 
Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано суду доказів надіслання на адресу позивача постанови про стягнення виконавчого збору від 06.12.2016року за ВП №4722914480 або повідомлення позивача про наявність такої постанови під час опису майна або під час листування. 
При цьому, матеріали даної справи не містять доказів ознайомлення позивача з матеріалами виконавчого провадження або будь-яких інших доказів, за наявності яких позивач міг передбачити, що у період  чинності ст. 27 Закону №1404-VIII у редакції, яка передбачала, стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута за виконавчим документом, відповідачем буде винесено постанову  про стягнення виконавчого збору незважаючи на відсутність фактично стягнутої суми від якої могло бути вирахувано такий виконавчий збір.  
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що позивач не міг передбачити обставин щодо винесення відповідачем 06.12.2016року постанови про стягнення виконавчого збору за ВП №4722914480.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі — Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Право на розгляд справи означає право особи звернутися за захистом до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Обов`язковою умовою дотримання цього права є те, що особі має бути забезпечена можливість реалізації зазначених прав без будь-яких обмежень, перешкод чи ускладнень. Можливість людини без перепон одержати судовий захист є головним змістовним аспектом поняття доступу до правосуддя.
Так, розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, Європейський Суд з прав людини (далі — ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).
Одним з найбільш складних питань у процесі прийняття рішення про поновлення строку звернення до суду є визначення критеріїв, за якими суд може визнати причини попуску строку поважними, а підстави для його поновлення виправданими з метою досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи. Зокрема, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві;  щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції»); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»).
Крім того, ЄСПЛ висловив позицію стосовно того, що, розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи «Скордіно проти Італії», «Ятрідіс проти Греції»).
З аналізу практики ЄСПЛ вбачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, зазвичай, якщо: 1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (справа «Мушта проти України»); 2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (справи «Рябих проти Росії», «Устименко проти України»); 3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (справи «Безруков проти Росії», «Брумареску проти Румунії»).
Приведені висновки ЄСПЛ є такими, що співвідносяться із діями відповідача  за яких має місце не надання суду доказів надіслання  на адресу позивача постанови про стягнення виконавчого збору від 06.12.2016року або повідомлення позивача про наявність такої постанови. При цьому, судом першої інстанції  не з`ясовано обставин щодо відсутності  фундаментальних недоліків або помилок відповідача за яких  поновлення строку звернення до суду не сприятиме виправленню та забезпеченню верховенства права людини.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з  доводами апеляційної скарги та приходить до висновку про наявність підстав для скасування судового рішення та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 325, ст. 328, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

                                                П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 460/9500/21 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 23 грудня 2021 року