ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/575/22 Справа № 199/9133/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л. Г. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И 

23 березня 2022 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря - Піменової М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про вселення, виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням
за апеляційними скаргами  ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_11 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2021 року, 

В С Т А Н О В И В:

26 листопада 2018 року, ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпрі ради, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про вселення, виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилалась на те, що їй на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.10.2013 року на праві власності належить 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.07.2014 року. Квартира АДРЕСА_1 станом на квітень 2008 року належала батькові позивача ОСОБА_13 .
20.02.2008 року ОСОБА_13 надав довіреність на розпорядження квартирою на ім`я відповідача ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_13 помер.
Незважаючи на те, що дія довіреності у зв`язку зі смертю ОСОБА_13 була припинена, 24.06.2008 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_6 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (прізвище дитини « ОСОБА_7 » було змінено на « ОСОБА_7 »), квартиру АДРЕСА_1 .
Право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
У спірну квартиру АДРЕСА_1 вселилися відповідач ОСОБА_6 з малолітньою дитиною ОСОБА_7 та 20.10.2009 року зареєстрували своє місце мешкання за вказаною адресою.
Також, на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання за нею права власності, у спірній квартирі мешкала ОСОБА_3 .
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.10.2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20.06.2008 року між ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 08.02.2008 року приватним нотаріусом ДМНО Шабашовим В., реєстровий №700, від імені ОСОБА_13 та ОСОБА_6 , яка діяла від себе особисто та за малолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №6506. Також, вказаним рішенням скасовано державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
При розгляді вказаної справи встановлено, що у ОСОБА_13 окрім ОСОБА_1 було ще троє малолітніх дітей, які мають право на спадщину після його смерті, тому за позивачем визнано право власності тільки на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . Інші спадкоємці до цього часу не оформили свої спадкові права.
Після ухвалення рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області відповідач ОСОБА_6 зі своєю малолітньою дочкою ОСОБА_7 припинили проживати у спірній квартирі, однак залишилися зареєстрованими у спірній квартирі.
Пізніше з`ясувалося, що в спірній квартирі без достатніх на те правових підстав проживають відповідачі ОСОБА_3 , її син ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які самоправно вселилися у квартиру та перешкоджають ОСОБА_1 та її малолітній доньці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вселитися у квартиру АДРЕСА_1 .
Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд:
-визнати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
-виселити із квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без надання іншого житлового приміщення.
-вселити ОСОБА_1 та її малолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а.с.3-4).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2021 року позов ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпрі ради, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про вселення, виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задоволено частково.
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виселено із квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Вселена ОСОБА_1 та малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартиру АДРЕСА_1 .
В іншій частині позову - відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 469,90 гривень витрат по сплаті судового збору.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 469,90 гривень витрат по сплаті судового збору.
Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 469,90 гривень витрат по сплаті судового збору (том 4 а.с.66-70).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила, рішення суду скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог (том 4 а.с.122-141).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_6 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог (том 4 а.с.170-189). 

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_8 , звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог (том 4 а.с.206-215).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_9 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог (том 5 а.с.1-9). 

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.10.2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 червня 2008 року між ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 08 лютого 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шабпшовим О.В. реєстровий №700, від імені ОСОБА_13 та ОСОБА_6 , яка діяла за себе особисто та за малолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №6506, та скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Також вказаним рішенням визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_13 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 (том 1 а.с.5-9).
Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Внаслідок укладення шлюбу 18.01.2014 року позивач ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб, повторно виданим 10.04.2015 року Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №06 (том 1 а.с.14).
ОСОБА_1 26.06.2014 року зареєструвала за собою право власності право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.07.2014 року (том 1 а.с.12).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 народилася донька ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 16.05.2014 року Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №270 (том 1 а.с.15).
ОСОБА_1 разом зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 19.05.2015 року зареєстрували своє місце мешкання за адресою: АДРЕСА_2 .
Окрім позивача та її малолітньої доньки у вказаній квартирі зареєстровані та проживають колишні власники:
- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка зареєстрована 20.10.2009 року;
- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована 20.10.2009 року.
Вказані обставини підтверджуються довідкою Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №12376 про склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку осіб від 22.08.2018 року за адресою: АДРЕСА_2 (том 1 а.с.13).
Із пояснень учасників судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 без реєстрації проживають у квартирі АДРЕСА_1 та через наявні конфліктні ситуації з приводу користування квартирою та права власності, ОСОБА_1 разом зі своєю малолітньою дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позбавлені можливості проживати за місцем реєстрації та вимушені винаймати інше житло.
Вказані обставини визнані учасниками справи та не підлягають доказуванню, відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.10.2013 року, встановлено, що ОСОБА_3 24.06.2008 року продала ОСОБА_6 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , квартиру АДРЕСА_1 .
Після реєстрації права власності квартири за відповідачем ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вони вселилися у вказану квартиру та 20.10.2009 року зареєстрували своє місце мешкання у спірній квартирі. Вказана квартира є їх єдиним житлом, іншого житла ані у власності, ані у користуванні вони не мають, дана обставина жодною зі сторін не спростована.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.10.2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20.06.2008 року між ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 08.02.2008 року приватним нотаріусом ДМНО Шабашовим В., реєстровий №700, від імені ОСОБА_13 та ОСОБА_6 , яка діяла від себе особисто та за малолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №6506. Також, вказаним рішенням скасовано державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Позивач вказувала, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проживають у спірній квартирі.
Однак, як встановлено під час судового розгляду, малолітня ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у коледжі Хосе Марія у м.Давао, Філіпіни, у зв`язку з її навчанням за кордоном ОСОБА_6 вимушена на період навчання проживати разом з нею.
Отже, за вищевказаних обставин визнання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , призведе до неспівмірного втручання в право на житло та необґрунтованого позбавлення їх житла. Крім того, ОСОБА_9 , яка є законним представником малолітніх дітей, які прийняли спадщину після ОСОБА_13 , не заперечує проти проживання у квартирі ОСОБА_6 разом зі своєю донькою.
Окрім цього, Органом опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради надано висновок про недоцільність визнання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням (том 1 а.с.104-107).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із їх законності, доведеності та обґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Частиною 3 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За змістом права власності, що регламентований ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Власність зобов`язує.
Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Держава не втручається у здійснення власником права власності.
Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
В силу ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16,386,391 ЦК.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки ОСОБА_1 на праві власності належить 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 , однак на теперішній час позивачка позбавлена можливості вільно користуватись своєю власністю через перешкоди з боку відповідачів, що не спростовано будь-якою стороною, тому вважає вселити ОСОБА_1 та малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартиру АДРЕСА_1 .
Частиною 2 статті 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно до ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Така правова позиція визначена у справі за №6-2010цс16.
Тому, відповідно до ст.387 ЦК України та ч.3 ст.116 Житлового кодексу УРСР, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підлягають виселенню із квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Також, суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Так, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-ІV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
У свою чергу, в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України "Про міжнародні договори" від 29 червня 2004 року N 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України").
Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. пункт 47 рішення Європейського Суду у справі "Савіни проти України").
Досліджуючи питання чи "передбачено втручання у право відповідача законом" суд враховує, що захист права власності врегульовано нормами Цивільного кодексу України, а підстави для виселення осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення регламентовано нормами Житлового кодексу Української РСР, наведені вище.

Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави.
Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідачів "цілям", про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності на спірне жиле приміщення) і підтверджує наявність вимоги щодо "законної мети".
Також, у відповідачів відсутні будь-які документи або інші докази, що підтверджують правомірність вселення, проживання чи право користування будинком спірною квартирою.
Разом з тим, у відповідачі зареєстровані за іншою адресою, що забезпечує їхнє право на житло та їх виселення із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення не порушить це право.
Доводи апеляційних скарг не впливають на рішення суду, а зводяться лише до незгоди з прийнятим рішенням. 
Посилання апелянтів на не встановлення права власності за позивачем спростовується матеріалами справи, а оскарження інших рішень, які можуть вплинути на дану справу, колегія не приймає до уваги, оскільки сторони не надали жодних доказів на підтвердження своїх доводів. 
За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).
Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).
При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).
Як передбачено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачами не спростовані вимоги позивача.
Таких доказів не надано і в суді апеляційної інстанції. 
Доводи апеляційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Інші доводи апеляційних скарг стосуються критики дії судді першої інстанції при розгляді справи та не свідчать про не додержання норм матеріального і процесуального права. 
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.
Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_6 , яка також діє в інтересах малолітньої  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей  ОСОБА_10 та  ОСОБА_11  - залишити без задоволення. 

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: