ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7672/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Гарник К.Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  15 лютого 2022 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.
за участю секретаря судового засідання                    Головченко В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року (повний текст складено 22 листопада 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державне бюро розслідувань про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИЛА
Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві від 26 лютого 2021 року №72-о/с «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого Першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві з 01 березня 2021 року;
- стягнути з ТУ Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 01 березня 2021 року і до моменту поновлення на службі.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що фактично відбулось збільшення штатної чисельності працівників Державного бюро розслідувань (далі - ДБР), повноваження, завдання та правовий статус Державного бюро розслідувань не змінились, при цьому на відповідача покладався обов`язок з працевлаштування позивача з дня попередження про наступне вивільнення відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України, а визначення Президентом України організаційної структури ДБР не відповідає вимогам ст.106 Конституції України, при цьому діяльність ДБР здійснюється поза межами конституційного поля, окресленого ч.3 ст.17 та п.7 ст.116 Конституції України.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що відбулась зміна статусу ДБР з центрального органу виконавчої влади на правоохоронний орган і всі слідчі повинні відноситись не до державних службовців, а до осіб рядового і начальницького складу, призначення яких відбувається за результатами відкритого конкурсу, переведення на інші посади без проведення конкурсу можливо лише щодо осіб рядового і начальницького складу, однак переведення працівників між посадами різних категорій (державна служба/рядовий і начальницький склад) неможливо. При цьому позивач був належним чином попереджений про наступне звільнення, яке відбулось у відповідності до вимог законодавства.
Третя особа також подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що посади державної служби в ТУ ДБР у м.Києві, в тому числі посаду, яку обіймав позивач, виведено зі штатного розпису та введено нові посади іншої категорії - рядового та начальницького складу, тобто попередні посади слідчих, що мали статус державних службовців, скорочено і в даному випадку застосуванню підлягає спеціальне законодавство, а не загальне трудове законодавство і норми КЗпП України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом ТУ ДБР, розташованого у м.Києві від 23 листопада 2018 року № 45-о/с позивача з 27 листопада 2018 року призначено на посаду державної служби, а саме слідчого Першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, обраного за конкурсом, з випробувальним строком шість місяців (а.с.109 т.1).
Указом Президента України від 05 лютого 2020 року № 41/2020     було затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань, в якій відсутній структурний підрозділ, посаду в якому обіймав позивач.
У зв`язку зі зміною на підставі вказаного     Указу Президента України     структури Державного бюро розслідувань, останнім було прийнято накази Державного бюро розслідувань від 15 жовтня 2020 № 581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» (а.с.51-53 т.2), від 20 жовтня 2020 року № 196дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві» (а.с.47-50 т.2), від 30 грудня 2020 року № 303дск «Про затвердження змін до наказів Державного бюро розслідувань» затверджено нову організаційну структуру та новий штатний розпис Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві (а.с.62-63 т.2).
25 січня 2021 року позивачу вручено попередження про наступне вивільнення від 25 січня 2021 року №11-1333/12-21 за підписом Директора ТУ ДБР, розташованого у місті Києві полковника ДБР Дениса Кермана, у якому зазначено, що у зв`язку зі скороченням посади слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) ТУ ДБР, розташованого у місті Києві позивача буде звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат» (а.с.37 т.1).
Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві від 26 лютого 2021 року № 72-о/с позивача звільнено з посади слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві з 01 березня 2021 року, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 83 та пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», який вручений позивачу 01 березня 2021 року (а.с.38 т.1).
Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що посада, яку обіймав позивач, виведена зі штатного розпису ТУ ДБР, розташованого у м.Києві, що свідчить про фактичне скорочення посади, про наступне вивільнення позивача попереджено у встановлений законодавством строк із дотриманням визначеного порядку, спірний наказ є таким, що прийнятий у межах повноважень, у спосіб та у порядку, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для його скасування відсутні.
За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.
В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина 6 ст.43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Згідно з ч.1 ст.14 вказаного Закону до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.
За приписами ч.2 ст.14 цього ж Закону служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з ч.2, 3 ст.5 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
В силу п.4 ч.1 ст.83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Приписами ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу;
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Відповідно до ч.3 ст.87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.
Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Згідно з ч.3 ст.87 Закону № 889-VIII (в редакції до набрання чинності Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначалась законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускалось лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» були внесені зміни та доповнення до Закону № 889-VIII, зокрема, відповідно до положень статті 83 Закону № 889-VIII (у редакції, що діє з 19 вересня 2019 року) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).
Згідно з п.1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: « 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».
При цьому, вжите у ч.3 ст.87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.
Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями Закону № 889-VIII.
Водночас, згідно з ч.2 ст.14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» служба в ДБР є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.
Частиною першою цієї ж статті визначено, що до працівників ДБР належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із ДБР.
Переліки посад у центральному апараті та територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами згідно з пунктом 5 частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» визначає Директор ДБР.
Частиною 2 ст.9 вказаного Закону врегульовано, що гранична чисельність центрального апарату та територіальних управлінь ДБР становить 1 тисячу 600 осіб.
Згідно з штатним розписом, затвердженим наказом ДБР від 06 лютого 2020 року №14 ДСК «Про затвердження та введення в дію штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, на 2020 рік» (а.с.64-68 т.2), усі без винятку посади слідчих ТУ ДБР, розташованого у м.Києві відносились до посад державної служби. 
Визначення слідчого міститься у п.17 ч.1 ст.3 КПК України та означає службову особу органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу Державного бюро розслідувань, Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.
Чинним законодавством імперативно не встановлено, до якої категорії посад має належати посада слідчого. 
Таким чином, наказом директора ТУ ДБР, розташованого у м.Києві від 23.11.2018 №45 позивача призначено на посаду слідчого, яка відносилась до категорії державної служби.
За ініціативою суб`єкта призначення відповідно до ч.1 ст.87 № 889-VIIІ однією з підстав для припинення державної служби є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Наведене свідчить, насамперед, про можливість у суб`єкта призначення розірвати трудовий договір з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу з будь-яким державним службовцем.
При цьому, відповідно до наказу ТУ ДБР, розташованого у м.Києві від 26 лютого 2021 року №72-о/с, позивача звільнено з посади на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VIІI, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби.
На момент прийняття вказаного наказу діяла редакція Закону № 889-VIІI, якою чітко врегульована процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.
За змістом ч.1 ст.87 Закону № 889-VIIІ скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. 
Наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.
При цьому, суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, викладені в постановах Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №640/11024/20 та від 29.12.2021 у справі №420/3825/20, які підлягають врахуванню судом при вирішення даного спору.
Наказом ДБР від 15.10.2020 №581 (а.с.51-53 т.2) затверджено нову структуру та штатну чисельність територіальних управлінь ДБР, в тому числі ТУ ДБР, розташованого у м.Києві.
Пунктом 3 вказаного наказу визнано таким, що втратив чинність наказ ДБР від 05.11.2019 №308, яким було затверджено організаційну структуру, зокрема, ТУ ДБР, розташованого у м.Києві, до якої входив Перший слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції), з якого було звільнено позивача.
Скорочення посади позивача відбулось на підставі наказу ДБР від 20.10.2020 №196дск (а.с.47-50 т.2), яким затверджено зміни до штатного розпису шляхом виведення зі штатного розпису Першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, в тому числі всіх слідчих, які мали статус державних службовців та ввели у штатний розпис слідчі відділи (з дислокацією у м.Києві) із посадами слідчих, які належать до посад середнього начальницького складу (капітан ДБР) та старших слідчих, які належать до посад середнього начальницького складу (майор ДБР).
Таким чином, з урахуванням наведених норм законодавства та правової позиції Верховного Суду, колегія суддів доходить висновку щодо наявності визначених законодавством підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення в результаті скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису в ТУ ДБР, розташованого у м.Києві, яку обіймав позивач.
В той же час, затвердження структури та штатної чисельності центрального апарату та територіальних органів Державного бюро розслідувань віднесено саме до повноважень директора Державного бюро розслідувань, відповідно до п.4 ч.1 ст.12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».
При цьому, саме директор територіального управління Державного бюро розслідувань призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального управління, що прямо визначено у п.2 ч.3 ст.13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».
Враховуючи, що відповідачем дотримано встановлений законодавством порядок вивільнення позивача, колегія суддів вважає, що його звільнення було здійснено правомірно, спірний наказ від 26 лютого 2021 року №72-о/с винесений у межах повноважень, у спосіб та в порядку, що визначенні законодавством України, а тому суд не вбачає підстав для визнання його протиправним та скасування і, як наслідок, відсутність підстав для поновлення позивача на посаді і стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Посилання скаржника на невідповідність вимогам Конституції України Указу Президента України від 05.02.2020 №41/2020 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань» відхиляються судом, як такі, що не стосуються спірних правовідносин, оскільки позивача було звільнено не в результаті застосування до нього вказаного Указу Президента України, а внаслідок скорочення його посади, що було здійснено наказом ДБР від 20.10.2020 №196дск.
Зміна правового статусу Державного бюро розслідувань на правоохоронний орган також не є підставою для звільнення позивача з посади слідчого Першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) ТУ ДБР, розташованого у місті Києві, а тому питання правового статусу діяльності ДБР не підлягає дослідженню в рамках даного адміністративного спору.
В той же час, будь-якої інформації щодо оскарження наказу ДБР від 20.10.2020 №196дск, яким фактично скорочено посаду позивача, матеріали справи не містять.
З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. В п.30 Рішенні Європейського Суду з прав людини від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», зазначено, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з п.29 Рішення Європейського Суду з прав людини від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain» пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод не можна розуміти як такий, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Керуючись ст.ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 21 лютого 2022 року.

Головуючий суддя                                                                                          Н.В.Безименна

Судді                                                                                                              Л.В.Бєлова

                                                                                                              А.Ю.Кучма