ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

                                                  Головуючий суддя у першій інстанції: Москаля Р.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2022 року	Львів	Справа № 380/7027/21 пров. № А/857/21181/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                               Бруновської Н.В.
суддів:                                         Хобор Р.Б.., Улицького В.З.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2021р. у справі № 380/7027/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів,-
ВСТАНОВИВ:
27.04.2021р. ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1  про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 499 493,70 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2021р. позов задоволено частково. Суд стягнув з військової частини НОМЕР_1 в користь ОСОБА_1 суму в розмірі 57 345 грн.90 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В решті вимог суд вдмовив.
Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Військова частини НОМЕР_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2021р. у справі № 380/7027/21 скасувати та прийняти нове яким в позові відмовити.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 03.01.2006 р. проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
27.09.2019р. наказом командира військової частини НОМЕР_1  - майора ОСОБА_1 , старшого інструктора відділу підготовки підрозділів навчального центру «Партнерство заради миру» звільнено у запас за станом здоров`я відповідно до п.п. «б» п. 2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»  та виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . (а,с. 6)
Судом першої інстанції встановлено, що на час звільнення відповідач військова частина НОМЕР_1 не виплатила  позивачу- індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. -30.11.2018р. та грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки для учасників бойових дій за період з 2015р. - 2019 р.
19.11.2020р. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/6473/20 суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015р. - 2019р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.09.2019р.;
Крім того, суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби за період з 01.12.2015р. - 28.02.2018р. з врахуванням січня 2008 року як базового місяця, за період з 01.03.2018р. - 30.11.2018р. з врахуванням березня 2018 року як базового місяця (а.с. 7-13).
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021р. вказане  рішення суду першої інстанції змінено шляхом доповнення частини третьої резолютивної частини наступним реченням: «Нарахування індексації за спірний період з 01.01.2016р. до 28.02.2018р. включно проводити із застосуванням базового місяця січень 2008 року (як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення).»  В решті рішення суду залишено без змін (а.с. 15-20).
На виконання судового рішення  у справі №380/6473/20 військова частина НОМЕР_1 нарахувала та виплатила ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки для учасників бойових дій за період з 2015р. - 2019 р. та індексацію грошового забезпечення за період з за період з 01.12.2015р. - 30.11.2018р. 
Як видно з матеріалів справи, 26.02.2021р. відповідач перерахував на картковий рахунок позивача грошові кошти в  розмірі - 41436,19 грн. та 07.04.2021 в розмірі - 82007,85 грн., що підтверджується випискою АТ КБ ПриватБанк від 13.04.2021р. (а.с. 16).
ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В ст.47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Із змісту ст.117 КЗпП України видно, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
В Постанові від 15.09.2015р. в справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тобто, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.
При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Як видно з матеріалів справи, відповідач не провів повного розрахунку із позивачем в день його звільнення, а саме, не виплатив - індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. - 30.11.2018р. та грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки для учасників бойових дій за період з 2015р. - 2019 р.
Враховуючи ту обставину, що з вини Військової частини НОМЕР_1 не проведений при звільненні з військової служби з ОСОБА_1 остаточний розрахунок, останній має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що не спростував апелянт.
Встановлений ст.117КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні даного питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 та наведений в постанові від 30.10.2019р.
З довідки про доходи  військової частини НОМЕР_1 №1134 від 09.09.2020р. видно, що  розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два повні місяці перед звільненням складав: за липень 2019 року - 36198,05 грн., серпень 2019 року - 19301,73 грн., всього - 55499,78 грн.; при ділення цієї суми на 62 день - середньоденне (в календарних днях) грошове забезпечення складає - 895,15 грн. (а.с.15),
Період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 27.09.2019р. - 07.04.2021р. (включно) складав -558  календарний день.
Отже, середнє грошове забезпечення, яке підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні складає – 499 493,70 грн . (895,15 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення)  х 558  календарний день).
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що при загальному розмірі несвоєчасно виплачених при звільненні сум (41 436,19грн. + 82   007,75 грн., а всього на загальну суму –  123   443,94 грн. ) з розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  (499 493,70 грн.) з відповідача не може бути стягнуто усю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку  при звільненні в розмірі – 499   493,70 грн., оскільки така істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.
Так, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає  - 
- 123   443,94грн. / 499 493,70 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,24
Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 895,15 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,24 (істотність частки) х 558 (днів затримки розрахунку) = 119   878,48 грн.
Однак, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що суд першої інстанції  визначив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі – 57 345 грн.90 коп., порядок проведення розрахунку якого не оспорює апелянт та ОСОБА_1 який не подавав апеляційної скарги.
Із змісту ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, від 14.11.2018р. в справі № 806/345/16, від 18.07.2018р. у справі № 825/325/16, від 04.04.2018р. у справі №524/1714/16-а, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.
При вирішенні даного питання враховуються такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Таким чином, в даній справі слід врахувати принцип розумності, справедливості та  співмірності середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі – 57   345, 90 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми, яку визначив суд першої інстанції та порядок визначення розміру якого не оспорює апелянт.
Не приймає до уваги колегія суддів доводи апелянта про те, що на спірні правовідносини не поширюються норми КЗпП України, оскільки, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із служби не врегульоване положеннями спеціального законодавства. Тому, до спірних правовідносин слід застосовувати КЗпП України, який регулює дані правовідносини.
Аналогічно правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018р. у справі № 806/1899/17; від 31.05.2018р. № 823/1023/16.
ч.5 ст.242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Військової частини НОМЕР_1 , діяв не у спосіб, що визначені законами та Конституцією України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, суд,--
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року у справі № 380/7027/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	В. З. Улицький