Ухвала
 
15 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 161/3708/21
провадження № 51- 82 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 головуючого судді             ОСОБА_1 ,
 суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року стосовно засудженого
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя 
АДРЕСА_1 
засудженого завчиненнязлочину, передбаченого ч. 2 ст. 164 ККУкраїни, 
встановив:
вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2021 року  ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 164 ККУкраїни допокаранняувидіарешту настрок3 місяці.
Відповідно до ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання  частково приєднано невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2020 року – 5 днів арешту й визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді арешту на строк 3 місяці 5 днів.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.
Так, ОСОБА_5 , будучи засудженим вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2020 року за ч. 1 ст.164 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 120 годин та за рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2019 року зобов`язаним сплачувати аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , будучи дієздатним та працездатним, маючи доходи з неофіційних джерел, добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей не надав, заходів, спрямованих на погашення заборгованості не вживав, тобто злісно ухилився від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), що призвело до виникнення заборгованості в сумі 14400 грн.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 11 листопада 2021 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2021 року- беззмін. 
Вимогикасаційноїскаргиіузагальненідоводиособи, якаїїподала
За змістомкасаційноїскарги захисник ОСОБА_4 , непогоджуючисьізсудовими рішеннями стосовно ОСОБА_5 черезневідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції в частині призначеного ОСОБА_5 покарання змінити, призначивши останньому покарання у виді громадських робіт. 
Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, при призначенні покаранняневрахував того, що у разі відбування ОСОБА_5   покарання у виді арешту останній не зможе сплачувати аліменти на утримання дітей, у зв`язку із чим заборгованість буде тільки збільшуватись.
МотивиСуду
Згідно зположеннямич. 2 ст. 433 КПКУкраїнисудкасаційноїінстанціїпереглядаєсудовірішеннясудівпершоїтаапеляційноїінстанційумежахкасаційноїскарги. 
Висновки судупродоведеністьвинуватості ОСОБА_5  у вчиненнікримінальногоправопорушеннязаобставин, викладенихувироку, таправильністькваліфікаціїйогодійзач. 2 ст. 164 ККУкраїнивкасаційномупорядкунеоспорюються. 
Зі змісту касаційної скарги убачається, що захисник порушує питання про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані з суддівським розсудом.
Проте вирішення цього питання належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням загальних засад призначення покарання визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення. 
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Відповідно довимогстатей50, 65 ККУкраїниприпризначенніпокараннясудповиненураховуватиступіньтяжкостівчиненогозлочину, особувинноготаобставини, щопом`якшуютьіобтяжуютьпокарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
Як убачаєтьсяіздолученоїдокасаційноїскаргикопіївироку, судпершоїінстанції, призначаючи ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 164 КК України покарання у видіарешту в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 164 КК України,врахувавхарактері ступіньтяжкостівчиненого нимзлочину, наявністьпом`якшуючихобставин– щирогокаяття, активного сприяння розкриттю злочину, даніпройогоособу, зокрема те, що ОСОБА_5 ранішепритягавсядокримінальноївідповідальності за вчинення аналогічного кримінального проступку, призначене судом покарання за попереднім вироком у виді громадських робіт не відбув, зі слів працює водієм на випробувальному терміні, думку потерпілої, яка підтримала запропоноване прокурором покарання у виді арешту.
Обставин, які б обтяжували ОСОБА_5 покарання, судом не встановлено.
Таким чином, призначаючи засудженому  покарання у виді арешту в мінімальному розмірі, суд дотримався вимог статей 50, 65–67 КК України, оскільки вказане покарання відповідає характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Підстав уважати призначене ОСОБА_5 покарання надмірно суворим, як про це зазначено в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 , Суд не знаходить.
Обвинувачений ОСОБА_5 , не погоджуючись із призначеним покаранням через його надмірну суворість, подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду першої інстанції змінити, призначивши покарання у виді громадських робіт.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою обвинуваченого, погодився з висновками суду першої інстанції та обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі достатні підстави прийняття такого рішення. 
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Відповідно довимогп. 2 ч. 2 ст. 428 КПКУкраїни суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суддійшоввисновку, щообґрунтовані підстави для задоволеннякасаційноїскарги захисника ОСОБА_4 відсутні, тому у відкриттікасаційногопровадженняза його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКУкраїни, Суд
ухвалив:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкриттікасаційногопровадженнязайогокасаційноюскаргоюнавирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 
17 червня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 11 листопада
2021 року стосовно ОСОБА_5 . 
Ухвала оскарженнюнепідлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                ОСОБА_3