Дата документу 16.02.2022 Справа № 331/815/21

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний № 331/815/21          Головуючий у 1-й інстанції: Гашук К.В.
Провадження №22-ц/807/389/22         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2022 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача                        Подліянової Г.С.,
суддів:                                                        Гончар М.С., 
                                                               Маловічко С.В.,         

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, - 

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, позовні вимоги за яким було зменшено у ході розгляду справи.

В обґрунтування позову, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, ОСОБА_2 зазначав, що 24 червня 2020 року приблизно о 15-30 год. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Renault Megane, державний номерний знак НОМЕР_1 , у м. Запоріжжі, біля буд. 15 по вул. Брянська, на перехресті нерівнозначних доріг вул. Брянська-вул. Зої Космодем`янської, рухаючись по другорядній дорозі, не надав переваги автомобілю, який рухався по головній дорозі, у результаті чого сталося зіткнення з автомобілем позивача, Acura MDX, державний номерний НОМЕР_2 .

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у порушенні п. 16.11. ПДР України та у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача - Acura MDX, державний номерний НОМЕР_2 , отримав значні механічні пошкодження і вартість відновлювального ремонту без урахування коефіцієнту фізичного зносу, згідно висновку спеціаліста-автотоварознавця № 26-11-2020, становила 93987 грн. 39 коп. За проведення автотоварознавчого дослідження позивач сплатив 2 000 грн.
З боку Страхової компанії «Просто страхування» (далі по тексту – СК «Просто страхування»), в якій був застрахований транспортний засіб відповідача, позивачу було сплачено у рахунок відшкодування матеріальної шкоди з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та за вирахуванням франшизи, страхову суму у розмірі 28 387,17 грн., відповідачем ОСОБА_1 йому було добровільно сплачено суму франшизи у розмірі 2 000 грн.
ОСОБА_2 провів відновлювальний ремонт свого автомобіля, який був закінчений 02.06.2021, що підтверджено актом надання послуг № 248-2 від 11.07.2020, та рахунком-фактурою № 156 від 02.06.2021.

Розмір фактичної вартості ремонту склав76 400 грн. Таким чином, за вирахуванням суми страхового відшкодування - 28 387 грн. 17 коп. та суми франшизи, яка сплачена відповідачем у розмірі 2000 грн., різниця між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без врахування фізичного зносу) та страховим відшкодуванням склала - 46 012 грн. 83 коп., яка, на думку позивача, підлягає стягненню із винної особи, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування ( страхової виплати).

При цьому, як зазначає ОСОБА_2 , у матеріальні збитки він не врахував вартість стоянки, та включив її до моральної шкоди, яку він оцінює у 10 000 грн. Моральна шкода полягає у тому, що після дорожньо-транспортної пригоди позивач був вибитий із своєї звичайної життєвої колії, був вимушений витрачати особистий час та власні кошти для ремонту автомобіля, юридичних консультацій, оцінки автомобіля, звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Під час цих подій він не міг реалізувати свої інші життєві плани, відчував душевний дискомфорт, змушений був приймати заспокійливі ліки.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 48012 грн. 83 коп., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., а також судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у сумі 27712,99 грн, витрати на проведення звіту у сумі 2000 грн., моральну шкоду у сумі 2000 грн., а всього стягнуто 31712,99 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 459,67 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у вказаному рішенні є такими, що не відповідають обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 11 жовтня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. ОСОБА_2 самостійно подав до страхової компанії заяву на виплату страхового відшкодування саме на суму 28387,17 грн, тобто вказана сума була визначена ОСОБА_2 як достатня для покриття матеріальних та моральних збитків, яких зазнав ОСОБА_2 в результаті ДТП, яка сталася. Страховою компанією було надано розрахунок страхового відшкодування, який майже аналогічний наданому позивачем звіту. У наданому позивачем звіті вартість матеріального збитку розрахована виходячи з вартості нормо-години роботи в 350 грн. В розрахунку, який надано страховою компанією вартість нормо-години роботи зазначена в сумі 200 грн за годину. ОСОБА_2 не зазначена яка дійсна вартість ремонту, оскільки будь-яких доказів понесених витрат ОСОБА_2 не надав. Апелянт не погоджується зі звітом ОСОБА_3 , оскільки з нього не вбачається обґрунтованості вартості запчастин, не враховано зносу деталей, надано тільки скриншот сторінки замовлення. Датою огляду в спірному звіті зазначено 02 липня 2020 року, тобто день ДТП, проте ОСОБА_1 не брав участі у вказаному огляді, відтак був позбавлений права внести свої зауваження щодо огляду та наявності пошкоджень, які відбулися саме внаслідок транспортних засобів, а також щодо доцільності заміни деяких деталей на нові. ОСОБА_1 взагалі не було запрошено на проведення процедури огляду з метою фіксації ним пошкоджень автомобіля та внесення своїх зауважень до протоколу огляду. ОСОБА_2 не доведено обсяг пошкоджень, яких було завдано його транспортному засобу. Вважає, що доказ - звіт №26-11-2020 від 08 грудня 2020 року є недопустими доказом. Надані ОСОБА_2 рахунок на оплату та акт виконаних робіт не доводить факт реального понесення витрат ОСОБА_2 , оскільки останнім не надано суду доказів оплати вказаного рахунку. Акти та рахунок не містять ідентифікуючих складових запчастин деталей (як то виробник та модель запчастини). До звіту, який проведено ОСОБА_3 не надано доказів, що останній є атестованим судовим експертом та попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку експерта.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходив.

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального повадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2021 року це 227 000 грн. (відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2021 рік" з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн. (2270,00 грн. х 100 = 227 000 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову в даній справі становить 58012,83 грн., яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першо. статті 375 ЦПК України суд апеляційної інанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої ітанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.
         Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
         Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). 
Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що 24 червня 2020 року приблизно о 15-30 год. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Renault Megane, державний номерний знак НОМЕР_1 , у м. Запоріжжі, біля буд. 15 по вул. Брянська, на перехресті нерівнозначних доріг вул. Брянська-вул. Зої Космодем`янської, рухаючись по другорядній дорозі, не надав переваги автомобілю, який рухався по головній дорозі, чим порушив вимоги п. 16.11. Правил дорожнього руху України, у результаті чого сталося зіткнення з автомобілем позивача, Acura MDX, державний номерний знак НОМЕР_3 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальні збитки.
Постановою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2020 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн (т.1, а.с.13-14).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , власником автомобілю Acura MDX, державний номерний знак НОМЕР_3 , є позивач ОСОБА_2 (т.1, а.с.9).

Згідно із звіту № 26-11-2020, який складено оцінювачем ОСОБА_3 на підставі заяви позивача від 02 липня 2020 року про проведення оцінки КТЗ, вартість відновлювального ремонту КТЗ Acura MDX, державний номерний знак НОМЕР_3 , після ДТП на дату оцінки складає 93 987 грн 39 коп (з урахуванням ПДВ на запасні частини, що підлягають заміні). Матеріальний збиток, завданий власнику КТЗ Acura MDX, державний номерний знак НОМЕР_3 , внаслідок ДТП на дату оцінки дорівнює вартості відновлювального ремонту КТЗ, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу на запасні частини, що підлягають заміні, та складає 48 687 грн 01 коп (т.1, а.с.15-41).

Згідно рахунку № 26.11.2020від 19.11.2020, вартість послуги з надання звіту ФОП ОСОБА_3 про оцінку КТЗ Acura MDX, державний номерний знак НОМЕР_3 , становить 2000 грн (а.с.11), які були сплачені ОСОБА_2 на рахунок оцінювача, що підтверджується квитанцією № 270Е-Т9СМ-РМ1Н-1411 від 19 листопада 2020 року (т.1, а.с.12).

На момент дорожньо-транспортної пригоди станом на 24 червня 2020 року, цивільно-правова відповідальність була застрахована:

- позивача ОСОБА_2 у АТ «Просто Страхування», що підтверджується Полісом №АР/4173051 від 21 квітня 2020 року, строк дії до 21 квітня 2021 року (т.1, а.с.237);

- відповідача ОСОБА_1 - у ТДВ «СК «Кредо», що підтверджується Полісом серії АО №1849016 від 28 липня 2019 року, строком дії до 27 липня 2020 року (т.3, а.с.46).

Як вбачається із Полісу ТДВ «СК «Кредо» серії АО №1849016 від 28 липня 2019 року, страховий ліміт по майну зазначено – 100000 грн, франшиза – 2000 грн. 

ОСОБА_2 звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування у порядку прямого врегулювання до АТ «Просто Страхування», у якому було застраховано його цивільно-правову відповідальність (т.1, а.с.69).

Відповідно до «експертного висновок/калькуляція №145672» від 17 серпня 2020 р. (т.1, а.с. 74-75), з розрахунку страхового відшкодування № 145672 від 29 жовтня 2020 року, який складено експертом Управління виплат АТ «Просто страхування», коефіцієнт зносу транспортного засобу Acura MDX, державний номерний знак НОМЕР_5 , вартість відновлювального ремонту цього транспортного засобу складає 55780 грн 21 коп, розмір збитку - 30387 грн 17 коп, безумовна франшиза - 2000 грн, розмір страхового відшкодування 28387 грн17 коп (т.1, а.с.76).

Як вбачається із страхового акту № 145672 від 05.11.2020, АТ «Просто Страхування» визначило вартість матеріального збитку у розмірі 30387 грн 17 коп, розмір франшизи за договором страхування ОСОБА_1 становить 2000 грн, а відтак визначило розмір страхового відшкодування - 28387 грн 17 коп (т.1, а.с.6).

Згідно наявної у матеріалах справи копії квитанції, АТ «Просто Страхування» 09.11.2020 виплатило позивачу ОСОБА_2 суму страхового відшкодування у розмірі 28387 грн 17 коп (т.1, а.с.10). Крім того, як зазначив сам відповідач у своєму позові, відповідачем ОСОБА_1 йому було сплачено суму франшизи за договором страхування у розмірі 2000 грн, що не заперечується сторонами.

Як вбачається із акту надання послуг № 248-2 від 11.07.2020, який підписано ПП ОСОБА_5 , як виконавцем, та ОСОБА_2 , як замовником, виконавцем були виконані роботи (надані послуги) щодо ремонту транспортного засобу Acura MDX,державний номерний знак НОМЕР_3 , на загальну суму 21700 грн. Крім того, згідно рахунку-фактури № 156 від 02.06.2021, СПД ОСОБА_6 виставив ОСОБА_2 рахунок за ремонт автомобіля Acura MDX, державний номерний знак НОМЕР_3 , на загальну суму 54700 грн (т.1, а.с.95).

Отже, загальний розмір витрат позивача за ремонт належного йому на праві власності транспортного засобу становить 76400 грн.

Судом встановлено, що сторонами у справі не оспорюється обставина дорожньо-транспортної пригоди, наявність вини відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та отримання потерпілою особою суми страхового відшкодування від страхової компанії у розмірі 28 387 грн 17 коп., від позивача у розмірі франшизи - 2000 грн. 

Предметом спору є обставини щодо недостатності суми страхового відшкодування для відновлення становища пошкодженого майна потерпілої у дорожньо-транспортній пригоді особи. Правовою підставою заявлених позивачем вимог про відшкодування матеріальної шкоди є приписи статей 1166, 1187, 1194 ЦК України.
За змістом частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Згідно з частиною першої статті 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем.
Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
На час дорожно-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ТДВ «СК «Кредо» на підставі полісу серії АО № 1849016 від 28 липня 2019 року, копія якого міститься в матеріалах справи. Договором передбачена страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду, заподіяну майну - 100 000 грн.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.  
Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та підтверджено ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого  2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20).
Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика. 

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

       Статтями 9, 22-31, 35, 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

       Водночас, статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода,заподіяна заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

       У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691 цс 15 Верховний Суд України дійшов висновку, що правильним є стягнення з виного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Вказаний висновок підтверджений Верховним Судом зокрема в постанові від 22 квітня 2021 року справі №759/7787/18 (провадження №61-10773св20), постанові від 21 липня 2021 року у справі №757/33065/18-ц (провадження №61-691св21), постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №753/4696/16-ц (провадження №61-30908св18).

Отже, якщо сплачене страховиком відшкодування не покриває розмір збитків завданих потерпілому, останній має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі вартості відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні.

Як установлено судом, відповідачу було виплачено страховою компанією страхове відшкодування за його заявою у розмірі 28 387 грн. 17 коп., вимог до страхової компанії позивач не заявляв, що свідчить про те, що він погодився із розміром матеріального збитку, яка підлягає виплаті страховиком, у сумі 28 387 грн. 17 коп.

При цьому, у звіті спеціаліста, на який є посилання у позові і який долучено позивачем у якості доказів розміру матеріальної шкоди, визначено, що матеріальний збиток, завданий власнику КТЗ, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу на запасні частини, що підлягають заміні, складає 48 687 грн. 01 коп., у той час як страховою компанією визначено зазначений збиток у розмірі - 30 387 грн. 17 коп.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем передчасно заявлено вимоги до винної у дорожньо-транспортній пригоді особи - ОСОБА_1 на суму 18 299 грн. 84 коп., яка є різницею між визначеним оцінювачем розміром матеріального збитку та виплаченим страховим відшкодуванням і сплаченою франшизою (48 687,01 грн. - 28387,17 грн. - 2000 грн. =18 299,84 грн.), оскільки зазначена сума повинна бути сплачена страховою компанією .

Таким чином, при вирішенні питання про розмір матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню із відповідача, як особи, яка таку шкоду завдала, суд першої інстанції правильно виходив із того, що фактично позивачем понесені витрати на ремонт пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу у загальній сумі 76 400 грн., що підтверджується актом надання послуг від 11.07.2020 та рахунком-фактурою від 02.06.2021, згідно висновку оцінювача вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу (матеріальний збиток) визначено у розмірі 48 687 грн. 01 коп., а відтак доходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода у сумі 27 712 грн. 99 коп., що дорівнює різниці між фактичними витратами, які понесені позивачем для відновлення належного йому транспортного засобу та розміру матеріального збитку, який дорівнює вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу згідно звіту оцінювача, який долучено в обґрунтування позовних вимог (76 400 грн. - 48 687,01 грн. = 27 712,99 грн.).

При цьому слід зауважити, що відповідач, у свою чергу, не спростував суму фактичних витрат позивача на ремонт транспортного засобу, не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів на спростування доводів позивача щодо понесення ним реальних витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом належного йому транспортного засобу у розмірі 76 400 грн.

Досліджуючи надані ОСОБА_7 на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із ремонтом транспортного засобу, докази, судом не встановлено обставин, які би свідчили про те, що вказані витрати не стосуються відновлення пошкоджень транспортного засобу.

Зі сторони відповідача та його представника будь-яких клопотань про призначення експертизи з метою спростування розміру заявленої матеріальної шкоди не заявлялось

Досліджуючи надані ОСОБА_7 на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із ремонтом транспортного засобу, докази, апеляційним судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що вказані витрати не стосуються відновлення пошкоджень транспортного засобу, які виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 24.06.2020.
       При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язані з проведенням звіту щодо визначення матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ, у сумі 2 000 грн., які були понесені позивачем ще до фактичного ремонту транспортного засобу, і підтверджені квитанцією про сплату цих витрат.

       Право особи на відшкодування моральної шкоди, перш за все, гарантується Конституцією України (ст. 32, 56, 62).
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
У пункті 3, 5  постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, крім випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOVv. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність факту, що протиправними, винними діями відповідача ОСОБА_1 , які виразились у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, наслідком якого стало пошкодження майна ОСОБА_2 , останньому завдано і моральну шкоду. Не викликає сумнівів у суду і той факт, що завдана позивачу моральна шкода знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із діями водія ОСОБА_1 , який порушив Правила дорожнього руху, що призвело до події ДТП.
Визначений судом розмір моральної шкоди у сумі 2000 грн колегія суддів вважає обгрунтованим.
Доводи апеляційної скарги про те, що наданий позивачем звіт № 26-11-2020 є неналежним доказом у цій справі, оскільки особа яка його складала не є судовим експертом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_3 є кваліфікованим оцінювачем та сертифікованим аварійним комісаром за спеціалізацією «Автотранспорт». При цьому, відповідач, заперечуючи заподіяння матеріальної шкоди, не спростував викладені у звіті висновки щодо виявлених пошкоджень та вартість відновлювального ремонту, клопотань щодо проведення експертизи не заявляв.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час розгляду справи в суді перої інстанці, відповідач, як на доказ безпідставності заявленого розміру позовних вимог, посилався на розрахунок страхового відшкодування № 145672, який складено 29 жовтня 2020 року працівниками АТ «Просто-Страхування», а праціник АТ «Просто-Страхування» ОСОБА_8 , є кваліфікованим експертом або оцінювачем у даній сфері, однак вказаний розрахунок страхового відшкодування не є достатнім доказом, який би спростував заявлені позивачем позовні вимоги. 
З огляду на викладене, колегія суддів визнає наданий позивачем звіт належним та допустимим доказом та приходить до висновку, що до стягнення підлягає саме вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу, що обраховується згідно Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції, Фонду державного майна від 24.11.2003 №142/5/2092 та відповідає положенням Закону України 1961-IV.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, яким судом першої інстанції надана належна оцінка обгрунтовано викладена ним в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій, зроблених на підставі правильно застосованих до даних правовідносин норм матеріального права, із дотриманням при цьому норм процесуального права.
Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновками суду щодо їх оцінки.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Апеляційний суд встановив, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги його висновків не спростовує, на законність ухваленого судового рішення не впливають.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат
Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат апеляційний суд не здійснює.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повна постанова складена 16 лютого 2022 року.
Головуючий, суддя 	Суддя 	Суддя	
Подліянова Г.С. 	Гончар М.С. 	Маловічко С.В.