ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 р. 	Справа № 520/13487/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.10.2021 р. (ухвалене  суддею  Полях Н.А.) по справі № 520/13487/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України,   третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив: визнати протиправним та скасувати пункт 11 Наказу № 93 Державної міграційної служби України про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання від 04.06.2021 р., про визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07.06.2004 р., видану ВГІРФО УМВС України в Харківській області громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.10.2021 р. позов задоволено, а саме:     визнано протиправним та скасовано пункт 11 Наказу № 93 Державної міграційної служби України про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання від 04.06.2021 р., про визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07.06.2004 р., видану ВГІРФО УМВС України в Харківській області громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.10.2021 р. та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог   Закону України "Про імміграцію",  Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства",     Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Позивач подав до суду апеляційної інстанції  письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   апеляційної   інстанції   розглядає справу   в порядку письмового провадження за наявними   у справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та є громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам (а.с. 6).
ОСОБА_1 прибув до України у 1996 році.
07.06.2004 р. посадовими особами    ВГІРФО УМВС України в Харківській області документовано ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання серія НОМЕР_1 , термін дії - безстроково.
Наказом № 93 від 04.06.2021 р. (п.11) на підставі висновку ГУДМС у Харківській області від 14.05.2021 р. стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07.06.2004 р., видану відділом ГП та ІС УМВС України у Харківській області (а.с. 5).
Позивач вважаючи такі рішення відповідача протиправними звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наказ Державної міграційної служби України №93 від 04.06.2021 р. про визнання недійсними деяких посвідок щодо скасування посвідки на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято всупереч вимогам чинного законодавства.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2  ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені      Конституцією     та законами України.
Частиною 1  статті 26 Конституції України    передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, пов`язані з умовами і порядком імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені      Законом України від 07.06.2001 р. № 2491-III "Про імміграцію"  (в подальшому - Закон № 2491-III) та  Законом України від 22.09.2011 р. № 3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"  (в подальшому - Закон № 3773-VI).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI,  іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно із  ст. 2 Закону №3773-VI,  правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається  Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим  Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.
Згідно із ч. 1  ст. 3 Закону №3773-VI,  іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими  Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися  Конституції  та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону №3773-VI, іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.
Отже, отримання посвідки на постійне проживання було прямо передбачене  статтею 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", який діяв на час видання позивачу посвідок на постійне місце проживання.
У свою чергу, механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання врегульований спеціальним нормативно-правовим актом, як-то Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. № 321  (в подальшому - Порядок № 321), який прийнятий відповідно до частини 2  статті 15 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус", частини 18  статті 5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"  та пункту 3  статті 5 Закону України "Про імміграцію".
Пунктом 1 Порядку № 321 передбачено, що посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Відповідно до п. 3 Порядку № 321, посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.
Згідно із п. 9 Порядку № 321, оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів".
Відповідно до п. 16 Порядку № 321, документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.
Пунктом 38 Порядку №321 встановлено, що рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.
У той же час, вказаним Порядком передбачено підстави для вилучення, визнання недійсною або знищення посвідок.
Відповідно до пп. 8 п. 72 Порядку № 321, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі: 
1) коли вона підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до посвідки (крім додаткової змінної інформації); 
2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 
3) непридатності посвідки для подальшого використання; 
4) скасування посвідки; 
5) коли вона заявлена як втрачена або викрадена; 
6) смерті особи, якій видано посвідку; 
7) закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін такої посвідки до закінчення строку її дії; 
8) оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства; 
9) неотримання посвідки іноземцем або особою без громадянства протягом шести місяців; 
10) коли іноземець або особа без громадянства не звернулися для її обміну у строки, визначені пунктом 18 цього Порядку.
Згідно із п. 73 Порядку № 321, у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.
За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.
На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.
Таким чином, нормами вказаного Порядку визначено виключні підстави для визнання недійсними посвідок на постійне проживання, зокрема у разі якщо вони видані з порушенням вимог законодавства.
Судовим розглядом встановлено, що підставою для визнання посвідок на постійне проживання позивача недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню зазначено підпункт 8 пункту 72 Порядку № 321, а саме: оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства.
Також встановлено, що первинно видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абз. 4 п. 4 розділу  V  Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію", згідно із яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим  Законом  із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.
Отже, що на момент оформлення позивачу посвідки, уповноважений державний орган перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не виявив, у зв`язку із чим було оформлено позивачу посвідку.
Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію, а відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання відповідно до вимог чинного на той час законодавства.
Згідно із  ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
При цьому, відповідачем не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений у  статті 12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавство не було передбачено.
Доводи відповідача щодо пропущення позивачем шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки пунктом 2  розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію"  зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим  Законом  прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.
Пунктом 3  розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію"  рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.
З метою забезпечення виконання  Закону України "Про імміграцію"  Президентом України видано Указ № 596 від 07.08.2001 р., яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов`язано Кабінет Міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4  розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".
Таким підзаконним актом стала  постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання" № 1983 від 26.12.2002 р. Відповідно до вступної частини постанова видана на виконання  статті 5 Закону України "Про імміграцію", тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4  розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію"  (з простроченням на 1 рік 2 місяці).
Таким чином, документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі  Закону України "Про імміграцію"  відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 р. у порядку, передбаченому  постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 р.,  після спливу шестимісячного терміну, передбаченого "Прикінцевими положеннями" Закону України "Про імміграцію".
Відповідно до вищенаведеного, жоден громадянин Соціалістичної республіки В`єтнам не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений  законом  термін до 07.02.2002 р., оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч строків, встановлених п.2 розділу  V  Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію"  та  Указу Президента України № 596 від 07.08.2001.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що на момент звернення позивача з клопотанням про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4      розділу V Закону України "Про імміграцію", разом з тим, недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну, не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.
Аналогічний висновок, викладений в постанові Верховного Суд від 03.08.2018 р. по справі № 820/1608/17, відповідно до якого посвідка на постійне проживання може бути скасована суб`єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до статей  12  і  13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.
Також суд апеляційної інстанції зазначає, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України.
При розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для встановлення його правового статусу.
Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції, що наказ Державної міграційної служби України № 93 від 04.06.2021 р. про визнання недійсними деяких посвідок щодо скасування посвідки на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято всупереч приписів чинного законодавства.
Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням. 
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Hirvisaari v. Finland” від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v. Spain” від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.10.2021 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням  норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.    243, 308, 311, 316, 322, 325,  326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -     
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.10.2021 р. по справі № 520/13487/21 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич