КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                         _____________________________________
Справа № 367/5291/16-ц
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/14577/2021                                                                        
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
9 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:      
                                    судді-доповідача              Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                      при секретарі                     Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Гапона Сергія Васильовича на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 листопада 2018 року (суддя Пархоменко О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення половини вартості автомобіля, 
встановив:
 
у липні 2016р. позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача половини вартості автомобіля марки Chevrolet Lacetti, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , у сумі 85 695грн та судові витрати.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 18 вересня 1999 року уклала з відповідачем шлюб, мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач посилалася на те, що шлюбні стосунки з відповідачем фактично припинились з серпня 2015 року, шлюб розірвано заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 3 лютого 2016 року. За час подружнього життя за спільні кошти вони 27 листопада 2013 року придбали легковий автомобіль Chevrolet Lacetti, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , вартість якого відповідно до висновку спеціаліста № 26/05-ТЗ від 26 травня 2016 року на дату оцінки складає - 171 930грн.
Позивач стверджувала, що після розлучення в 2016 році вона дізналась, що відповідач без її згоди відчужив даний транспортний засіб третій особі. Відповідно до листа №31/10-1570 від 4 травня 2016 року Регіонального сервісного центру МВС в Київській області, даний транспортний засіб 11 червня 2015 року перереєстрований на нового власника.
Позивач вважала, що оскільки 11 червня 2015 року відповідач без її згоди продав третій особі легковий автомобіль, який відповідно до положень ст. 60 СК України був об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому повинен відшкодувати їй 1/2 частину вартості зазначеного автомобіля у розмірі 85 695 гривень. 
Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 листопада 2018 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 половину вартості автомобіля марки Chevrolet Lacetti, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , у сумі 85 695грн та судові витрати у розмірі 1 659,65грн.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 11 серпня 2021 року заяву  
                                                         
ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. 
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Гапон С.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Представник відповідача зазначає, що відповідач не заперечує, що 27 листопада 2013 року ним був придбаний легковий автомобіль марки Chevrolet Lacetti, 2008 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , який у подальшому ним був проданий 11 червня 2015 року третій особі. Однак, зазначений автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача, які, починаючи з 2003 року мати відповідача - ОСОБА_4 працюючи за кордоном в Іспанії, періодично надсилала своєму синові - ОСОБА_1 , і які зберігалися ним за місцем проживання, та у подальшому були використані для придбання автомобіля, про що було достеменно відомо позивачу.
Представник відповідача стверджує, що відповідач з 1996 року працює лікарем-фізіотерапевтом Коцюбинської лікарні ЗПСМ, а позивач працювала бухгалтером. Інших доходів, які можна віднести до спільних коштів, не було, а спільний дохід відповідача та позивача не надавав фінансової можливості придбати будь-який автомобіль.
Представник відповідача посилається на те, що сам по собі факт придбання спірного майна, у даному випадку автомобіля, в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, тому позивач повинна була довести, а суд першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів повинен був встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя.
Також представник відповідача стверджує, що не може відповідати дійсності, що позивач тільки у 2016 році, вже після розлучення, дізналася, що відповідач без її згоди відчужив автомобіль третій особі, оскільки проживаючи спільно ще протягом червня-липня 2015 року та ведучи спільне господарство, позивач не могла не помітити відсутність автомобіля, тому продаж автомобіля здійснювався з відома позивача та за її усною згодою, а грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача – адвокат Мірошниченко Є.О. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільної власності подружжя на автомобіль, який придбаний у період шлюбу, так як приєднані до заяви про перегляд заочного рішення копії квитанцій датовані 2004 та 2005 роками, а спірний автомобіль був придбаний відповідачем 27 листопада 2013 року, тобто через 8 (вісім) років після проведення фінансових операцій з вказаними коштами. Будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставину того, що саме за вказані кошти був придбаний відповідачем спірний автомобіль суду надано не було. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Гапона С.В., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника ОСОБА_2 – адвоката Мірошниченка Є.О., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстровану шлюбі з 18 вересня 1999 року, який був розірваний заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 3 лютого 2016 року.
27 листопада 2013 року за відповідачем був зареєстрований автомобіль марки Chevrolet Lacetti, 2008 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 .
Сторони не заперечували, що автомобіль був придбаний на підставі договору купівлі-продажу.
Листом регіонального сервісного центру МВС в Київській області від 4 травня 2016 року повідомлено, що автомобіль марки Chevrolet Lacetti, 2008 року випуску, д.н.з 
                                                                                  
НОМЕР_1 , 11 червня 2015 року був зареєстрований на нового власника, тобто був відчужений.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль придбаний у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а відтак є їх спільним майном. Після розірвання шлюбу статус спільного майна подружжя не припиняється, тому для відчуження автомобіля відповідач повинен був отримати письмову згоду позивача, що зроблено не було, а відтак зобов`язаний сплатити позивачу Ѕ частину вартості автомобіля.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.
Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 і від неї не відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Отже, доводи апеляційної скарги, що саме позивач повинна була довести той факт, що джерелом  набуття автомобіля є спільні сумісні кошти подружжя не ґрунтуються на нормах матеріального права та правовій позиції Верховного Суду.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
                                                                      
Згідно частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стверджуючи, що спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти, відповідач посилався на отримання грошових коштів від своєї матері ОСОБА_4 , яка працювала в Іспанії і з 2003 року надсилала йому грошові кошти, які зберігалися за його місцем проживання.
У підтвердження вказаним обставинам, відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення суду надані копії документів про отримання грошових переказів у період з березня 2004 року по квітень 2005 року.
Разом з цим, надані документи не підтверджують, що вказані грошові кошти були подаровані особисто відповідачу, а не направлялися у бюджет його сім`ї.
Крім того, відповідачем суду не надано доказів, що саме вказані кошти були у 2013 році, через 8-9 років після отримання, використані на придбання спірного автомобіль.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що відповідачем не надано належних та достовірних доказів у підтвердження того, що спірний автомобіль був придбаний за його особисті кошти, а відтак погоджується з висновком суду першої інстанції, що автомобіль є спільним майном подружжя.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
Отже, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).
Виходячи з того, що автомобіль був спільним майном подружжя ОСОБА_5 , він 
                                                                       
підлягає поділу між ними. Однак відповідач розпорядився автомобілем на власний розсуд без письмової згоди позивача, тому остання має право на грошову компенсацію Ѕ вартості спірного автомобіля.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 3 жовтня 2018року, справа № 127/7029/15-ц, зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Згідно висновку спеціаліста ОСОБА_6 № 26/05-ТЗ від 30 травня 2016 року ринкова вартість автомобіля Chevrolet Lacetti, 2008 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , станом на 26 травня 2016 року складає 171 930грн.
Апеляційна скарга не містить заперечень проти визначеної спеціалістом вартості спірного автомобіля.
Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що грошова компенсація, яка підлягає виплаті позивачу, становить Ѕ частину визначеної вартості автомобіля.
Доводи апеляційної скарги, що автомобіль був відчужений у період спільного проживання подружжя, за усною згодою позивача, а грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, належними доказами не підтверджені.
З рішення Ірпінського міського суду Київської області від 3 лютого 2016 року вбачається, що, звертаючись до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 зазначав, що починаючи з 2014 року подружжя разом не проживає, вони не ведуть спільного господарства і взагалі не спілкуються.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами склалися неприязнені стосунки, у серпні 2015 року відповідач змінив замки у помешканні, де проживало подружжя, починаючи з вересня 2014 року по квітень 2017 року відповідач періодично перебував у зоні проведення антитерористичної операції в розташуванні військової частини, а відтак колегія суддів погоджується з доводами позивача, що вона не була обізнана про продаж відповідачем спірного автомобіля, а відповідач не довів, що отриманні від продажу грошові кошти були використані в інтересах сім`ї.
Доводи апеляційної скарги не містять посилань на порушення судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні заочного рішення суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, відповідач не обґрунтовує свою апеляційну скаргу порушенням 
                                                                        
судом першої інстанції норм процесуального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд  
 
постановив:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гапона Сергія Васильовича залишити без задоволення, заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 листопада 2018 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 28 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                          І.М. Рейнарт  

Судді                                                                             Г.М. Кирилюк

                                                                                       Т.А. Семенюк