Номер провадження: 22-ц/813/3227/22 
Номер справи місцевого суду: 522/15739/17
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.02.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,
за участю секретаря судового засідання: Ющак А.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2018 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк», як правонаступника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
                                   В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 43801,34 доларів США, яка складається із тіла кредиту в сумі 32 994,94 доларів США та відсотків у розмірі 10 806,40 доларів США. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 05.08.2005 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно якого позивач передав відповідачу 81 912 доларів США, зі сплатою 12,25 процентів річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості 04 серпня 2015 року, на умовах визначених цим договором. Проте, відповідач умови договору не виконував, у зв`язку з чим станом на 13.02.2017 року має прострочену заборгованість, яка складається з тіла кредиту в сумі 32 994,94 доларів США та відсотків у розмірі 10 806,40 доларів США. У зв`язку з тим, що відповідач у добровільному порядку борг не повертає, позивач звернувся з цим позовом до суду. 
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 43801,34 доларів США. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 16 839,87 грн судового збору.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року замінено сторону виконавчого провадження, а саме стягувача Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа Банк».
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2018 року залишено без задоволення.
Не погоджуючись із заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2018 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить застосувати до даних правовідносин наслідки спливу позовної давності та скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2018 року, відмовивши Банку у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Всім зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Задовольняючи позов, стягуючи зі ОСОБА_1  на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 43801,34 доларів США,  суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених вимог. 
Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.
Судом встановлено, що:
- 05.08.2005 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 уклали Договір кредиту № 2005/08/553;
- загальними Зборами Акціонерів 09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»;
- відповідно до п.1.1. Договору кредиту № 2005/08/553 Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 81912,00 доларів США. В пункті 1.1. Кредитного договору визначено графік погашення заборгованості за кредитом, періоди погашення та кінцевий термін користування кредитом;
- у порушення умов Договору, позичальник ОСОБА_1 , свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 13.02.2017 року має прострочену заборгованість, а саме: за кредитом – 32994,94 доларів США; за відсотками – 10806,40 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості;
- відповідно до умов Договору у разі невиконання чи неналежного виконання Відповідачем будь-яких обов`язків, встановлених Договором, в тому числі у разі затримання сплати частини Кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, Позивач має право вимагати дострокового виконання зобов`язання з повернення Кредиту за Договором;
- на виконання умов Договору Позичальнику була направлена вимога про усунення порушення від 31.07.2017 року, але на дату подання позовної заяви вимога не виконана.
Колегія суддів виходить з такого.
Позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, згідно зі статтею 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.
Водночас застосувати її суд може лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ст. 267 ЦК України).
Тому, за змістом загальних норм права, заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам процесуального законодавства.
Водночас, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Тому, якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Більше того, якщо відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції. Зокрема, такого висновку дійшов Верховний суд в постанові від 24.10.2018 року у справі № 317/3698/15-ц.
Також колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі № 200/11343/14-ц, з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 щодо того, що суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування позовної давності.
З матеріалів справи вбачається, що на адресу суду повернулося повідомлення направлене судом на адресу проживання ОСОБА_1 – АДРЕСА_1 , з якого не вбачається, що адресат відмовився від отримання судової повістки або що адресат відсутній в місці проживання.
При таких обставинах, у суду першої інстанції не було підстав вважати, що відповідач є належним чином повідомленим в порядку ст. ст. 128, 130 ЦПК України, і не було підстав для ухвалення заочного судового рішення.
У поданій відповідачем заяві про перегляд заочного рішення, відповідач зазначав про його неналежне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи під час ухвалення судом заочного рішення та вказував про не згоду з розрахунком заборгованості за кредитним договором, а також заявив про застосування позовної давності.
Оскільки відмовляючи у заяві про перегляд заочного рішення, суд не надав належної оцінки матеріалам справи в контексті вимог процесуального законодавства щодо належного повідомлення сторін та заяві позивача про застосування позовної давності, про що апелянтом зазначено серед доводів апеляційної скарги і при цьому апелянтом заявлено про застосування позовної данвості у доданій до апеляційної скарги письмовій заяві, апеляційний суд вважає, що за наведених обставин, немає підстав для не розгляду по суті даної заяви апелянта. 
Як вбачається зі здійсненого розрахунку заборгованості, останній платіж зі сплати процентів за користування кредитом позичальником здійснено 06.03.2012 року у розмірі еквівалентному 100 доларам США.
Відповідно до п. 7.4. Кредитного договору у разі настання обставин, визначених п. п. 3.2.3., 4.4., 4.5., 5.4. кредитного договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний погасити Кредит, сплатити проценти за фактичний час використання Кредиту та нараховані штрафні санкції.
Згідно п. 4.5. кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) Позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8. 3.3.9 цього Договору протягом більше 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, нараховані трафні санкції (штраф, пеню). 
Відповідно до п. 3.3.9 кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за використання Кредиту в порядку визначеному п. п. 2.4., 2.5. цього договору.
Згідно з п. п. 2.4, 2.5. Кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті Кредиту в останній робочий день місяця без урахування останнього робочого та послідуючих неробочих днів місяця проценти нараховуються з розрахунку фат/360. Сплата процентів здійснюється у валюті кредиту не пізніше 10 числа місяця наступного за тим, в якому нараховані проценти. У випадку, якщо десяте число місяця є неробочим днем, то Позичальник зобов`язаний сплатити суму нарахованих процентів згідно п. 2.4. цього Договору у попередній робочий день. У разі наявності простроченої заборгованості за кредитом та несплачених процентів за його використання, кошти у першу чергу направляються на сплату прострочених процентів за його використання.
Враховуючи встановлені обставини та наведені умови кредитного договору, строк користування кредитом вважаться таким, що сплив 06.05.2012 року (на 61-й календарний день) після здійснення позичальником останньої оплати.
Оскільки протягом одного робочого дня – 07.05. 2012 року, перебіг строку позовної давності розпочався 08.05.2012 року.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.
Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.
Відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання визначена законодавством.
У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).
Отже, зміст наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012).
Однак у разі, якщо у договорі не встановлений розмір процентів, що мають стягуватися після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, то застосуванню підлягає розмір процентів передбачений ч.2 ст. 625 ЦК України - 3% річних, що в будь-якому випадку передбачає обґрунтування позивачем заявлених позовних вимог цією нормою.
Саме такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Строк позовної давності – 3 роки сплив 08.05.2015 року, а до суду з позовом про стягнення з позичальника заборгованості за тілом кредиту і за процентами за користування кредитом Банк звернувся 21.08.2017 року, тобто через 2 роки та 3 місяці після спливу строку позовної давності.
Станом на 07.05.2012 року позичальник мав повернути Банку тіло кредиту – 32 994,94 доларів США та проценти на зазначену дату згідно з розрахунком Банку - 6 207,86 доларів, а всього на суму 39 202,80 доларів США.
Враховуючи наведене, на час звернення до суду з позовом щодо зазначених зобов`язань на суму 39 202,80 доларів США сплив строк позовної давності.
Щодо решти процентів, які нараховані Банком за ставкою, яка передбачена договором, то в цій частині вимог на загальну суму 8 584,17 доларів США колегія суддів звертає увагу на наступне.
Як вбачається зі змісту заявленого позову про стягнення процентів, після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, позивач здійснив розрахунок процентів виходячи з процентної ставки, яка передбачена договором, але зі змісту якого не вбачається погодженого сторонами розміру процентів після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України. 
При цьому в якості правової підстави сплати позичальником процентів за користування кредитом, позивач навів норму ст. 1054 ЦК України, в якості доказів застосування договірного розміру процентів, розрахованих до 01.04.2014 року надав вимогу про дострокове повернення кредиту і сплати процентів датовану 31.07.2017 року. 
Тобто кредитор зазначеними діями та наданими доказами виходив з того, що договір діяв до 04.08.2015 року, як це передбачено п. 1.1.2. кредитного договору і нараховував проценти за договірною ставкою і в межах строку дії кредитного договору.
При таких обставинах вимоги про стягнення процентів нарахованих Банком після 06.05.2012 року не можуть бути задоволені по суті.
Таким чном апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення позову без задоволення з підстав та обгрунтувань, наведених в цій постанові суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками перегляду справи в апеляційному порядку у задоволенні позову відмовлено, з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір сплачений ним за подання заяви про перегляд заочного рішення - 454 грн. та судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги - 25 259 грн., а всього – 25 713 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - задовольнити частково.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2018 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк», як правонаступника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2005/08/553 від 05.08.2005 року за процентами за користування кредитом на загальну суму 8 584,17 доларів США – залишити без задоволення по суті заявлених вимог.
Позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк», як правонаступника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2005/08/553 від 05.08.2005 року за тілом кредиту у розмірі 32 994,94 доларів США, за процентами за користування кредитними коштами у розмірі 6 207,86 доларів США, а всього на суму 39 202,80 доларів США – залишити без задоволення через сплив позовної давності.
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк», як правонаступника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 25 713 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 07.02.2022 року.

Головуючий                  О.М. Таварткіладзе 

Судді:                  А.П. Заїкін

               О.В. Князюк