УХВАЛА

03 лютого 2022 року 
м. Київ

cправа №  911/1279/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
О. О. Мамалуй - головуючий, О. М. Баранець, В. І. Студенець,
за участю секретаря судового засідання - В.В. Шпорт,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2021
у складі колегії суддів: А. О. Мальченко - головуючий, М. Г. Чорногуз, О. В. Агрикова
та на рішення Господарського суду Київської області від 02.08.2021
за позовом акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
до комунального підприємства «Васильківтепломережа»
про стягнення 7    108    657, 14 грн
за участю представників учасників:
позивача:            С. В. Коваленко
відповідача:   не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - АТ «НАК «Нафтогаз України», позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства «Васильківтепломережа» (далі - КП «Васильківтепломережа», відповідач) про стягнення 7 108 657,14 грн, з яких 6 320 898,52 грн основного боргу, 154 345,20 грн пені, 195 876,65 грн 3 % річних та 437 536,77 грн інфляційних втрат.

Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо здійснення оплати за поставлений природний газ за договором постачання природного газу № 5005/1920-БО-17 від 20.09.2019.

Рішенням Господарського суду Київської області від 02.08.2021 у справі №911/1279/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2021, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з КП «Васильківтепломережа» на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» 6 320 898,52 грн заборгованості, 15 434,52 грн пені, 195 876,65 грн 3 % річних, 437 536,77 грн інфляційних втрат та 106 629,86 грн судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судові рішення мотивовані доведеністю факту порушення відповідачем договірних зобов`язань з оплати за поставлений природного газ. 

Суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи майновий стан сторін, відсутність доказів понесення позивачем збитків в результаті дій відповідача з виконання умов договору та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, зменшив розмір пені на 90 %.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, АТ «НАК «Нафтогаз України» звернулось з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 02.08.2021, постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2021 у справі №911/1279/21 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 138   910,68 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги щодо стягнення пені в сумі 138   910,68 грн задовольнити.

З касаційної скарги вбачається, що скарга подається на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач вказує на неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах: Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 24.06.2021 у справі № 904/3177/20, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, від 26.06.2020 у справі № 905/21/19.

Відзивів чи заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

АТ «НАК «Нафтогаз України» в касаційній скарзі просить Суд скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у стягненні з відповідача 138   910,68 грн пені та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 138 910,68 грн пені.

Тобто позивачем оскаржуються судові рішення лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 138 910,68 грн пені.

З огляду на зазначене, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень лише в частині відмови у стягненні з відповідача пені у розмірі 138 910,68 грн та виключно в межах доводів касаційної скарги.

Частиною 1 ст. 549 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Водночас зазначені норми чинного законодавства України не містяться переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Верховний Суд констатує, що реалізуючи своє право на зменшення розміру штрафних санкцій відповідно до положень ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, суди повинні виходити з фактичних обставин, встановлених у кожній справі на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким повинна надаватися оцінка згідно з вимогами ст. 86 ГПК України, тобто судами повинні досліджуватися конкретні обставини справи щодо ступеня виконання умов договорів, розміру заборгованості, майнового стану сторін тощо.

Суд першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний господарський суд, з урахуванням наведених вище положень законодавства, фактичних обставин справи, приймаючи до уваги майновий стан сторін, відсутність доказів понесення позивачем збитків у результаті дій відповідача з виконання умов договору та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, визнав, що визначений позивачем розмір пені в загальній сумі 154  345,20 грн належить зменшити до суми 15  434,52 грн.

Судом апеляційної інстанції враховано, що купуючи газ у позивача, відповідач надає послуги з теплопостачання бюджетним установам та організаціям і саме від вчасності та повноти розрахунків споживачів з відповідачем залежить вчасність виконання зобов`язань відповідачем перед позивачем по договору. Водночас встановлений алгоритм розрахунків передбачає автоматичне перерахування коштів за природний газ з відкритого рахунку відповідача на користь позивача і відповідач фактично не може притримувати отримані від споживачів кошти.

Оцінюючи доводи позивача про безпідставність зменшення місцевим господарським судом розміру пені, суд апеляційної інстанції врахував, що суд першої інстанції зменшив розмір пені на 90 %, з дотриманням принципу збалансованості інтересів сторін, а також врахував ту обставину, що відповідач є комунальним підприємством, яке створено для задоволення потреб споживачів у теплопостачанні, отже сплата штрафних санкцій у повному обсязі, в даному випадку, зачіпає майнові інтереси не лише відповідача, а й інші інтереси щодо реальної можливості забезпечувати централізоване теплопостачання установам бюджетної сфери.

Крім того, апеляційний господарський суд вказав на те, що врахувавши ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати отриманого природного газу, встановивши обставини збиткової господарської діяльності останнього, та зважаючи, що нарахування та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки від несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язань, дотримуючись необхідного балансу інтересів сторін у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені на 90 %. Апеляційний господарський суд вважає обставини, на які посилається відповідач у клопотанні про зменшення розміру пені винятковими.

Підставою касаційного оскарження судових рішень позивач зазначає п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач вказує на неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах: Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 24.06.2021 у справі № 904/3177/20, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, від 26.06.2020 у справі № 905/21/19.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у ч. 3 ст. 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Отже, відповідно до положень ст. 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Дослідивши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі №911/1279/21 з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Так, постановою Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №908/1453/14 за позовом ВАТ «Запоріжжяобленерго» до концерну «Міські теплові мережі» про стягнення заборгованості за договором (основної заборгованості та штрафних санкцій) залишено без змін рішення судів попередніх інстанцій. При цьому Верховний Суд зазначив, що «суд першої інстанції, врахувавши фінансовий стан позивача та відповідача, дійшов обґрунтованого висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що в даному випадку суд не може надати перевагу відповідачу, враховує, зокрема, наявність заборгованості позивача по заробітній платі та податковий борг. Отже, з`ясувавши всі обставини справи та взявши до уваги майновий стан обох сторін, суди попередніх судових інстанцій дійшли правомірного висновку, що в даному випадку відсутні підстави для зменшення розміру пені».

Отже, у справі № 908/1453/14 суди виходили з недоведеності виняткових обставин, які б слугували підставою для зменшення розміру стягуваної пені з комунального підприємства у зобов`язаннях за договором постачання електричної енергії, оскільки фінансовий стан позивача є не менш скрутним, ніж у відповідача, зважаючи, зокрема, на наявність заборгованості позивача з виплати заробітної плати та великий податковий борг, тому задля досягнення оптимального балансу інтересів обох сторін суд у вказаному випадку не міг надати перевагу відповідачу.

Висновки судів про задоволення клопотання щодо зменшення розміру пені у справі яка розглядається, не суперечать висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, в якій відмовлено у задоволенні клопотання боржника про зменшення розміру стягуваної пені, оскільки право суду зменшити розмір пені було реалізоване ним в обох справах у конкретних випадках за наслідками оцінки обставин кожної справи, наведених учасниками справ обґрунтувань та дослідження доказів.

Крім того, з висновків, викладених у справі № 908/1453/14, стосовно відсутності підстав для зменшення розміру пені не можна виокремити умови їх застосування окремо від специфічних обставин у справі, що розглядалася, і застосувати у цій справі. Верховний Суд не висловлював у наведеній вище справі правову позицію, яка б певним чином додаткового обмежувала умови здійснення розсуду суду у питаннях зменшення розміру пені так, щоб тільки один варіант реалізації розсуду суду можна було вважати правильним.

У постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, на яку також посилається скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими зменшено на 50% розмір заявленої до стягнення пені. При цьому в указаній постанові Верховним Судом зазначено, що: «господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо. Водночас, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку про те, що зазначені критерії дотримані судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні питання про зменшення пені та обґрунтовано зменшено розмір заявленої до стягнення пені на 50 %, враховуючи, що зменшення розміру штрафних санкцій на 99 % нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання. 

Таким чином, Верховний Суд відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій застосували положення ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України без урахування висновків щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду у справах №908/1453/14, № 918/116/19, оскільки у даній справі та у справах, на які посилається скаржник, суди дійшли відповідних висновків не у зв`язку з неоднаковим застосування зазначених норм права, а у зв`язку з наявністю різних обставин у вказаних справах, що формують зміст правовідносин, зібраних у справах доказів та їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку в межах своїх дискреційних повноважень та у залежності від яких (обставин і доказів) й прийняті судові рішення.

Крім того, висновки судів попередніх інстанції про задоволення клопотання про зменшення розміру пені у справі №912/127/21 не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду у зазначених вище справах, так як зменшення розміру пені є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

У справі №904/3177/20 Верховний Суд у частині касаційного оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанції щодо неправильного застосування норм матеріального права, зокрема, приписів ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України закрив касаційне провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 викладений правовий висновок про те, що при розрахунку «інфляційних втрат» у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 №265, а також визначений порядок нарахування інфляційних втрат у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 викладений правовий висновок про те, що нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Також об`єднана палата вказала про те, що розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не змінює цивільне або господарське зобов`язання, у тому числі і в частині строків його виконання. Розстрочення або відстрочення лише унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом.

Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду роз`яснено методику розрахунку інфляційних втрат та здійснено власний розрахунок інфляційних.

У справах № 905/21/19, № 905/600/18 Верховний Суд не вирішував питання щодо зменшення розміру пені за клопотанням сторони.

Верховний Суд не надає правової оцінки зазначеним у касаційній скарзі іншим постановам Верховного Суду та Вищого господарського суду України, оскільки вони не визначені скаржником у касаційній скарзі як такі, що містять висновки, не враховані судами при ухваленні оскаржуваних рішень у даній справі № 911/1279/21 відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Зважаючи на вищезазначене, проаналізувавши зміст судових рішень у справах, на які посилається скаржник, Верховним Судом відхиляються доводи касаційної скарги АТ «НАК «Нафтогаз України» стосовно того, що суди попередніх інстанцій застосували норми ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у справах № 905/600/18, № 905/21/19 № 918/116/19, № 908/1453/14, № 904/3177/20, оскільки зміст відповідних судових рішень, фактичні обставини справ, докази на їх підтвердження у кожній конкретній справі свідчать про неподібність вказаних справ справі, що розглядається.

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених ч. 2 ст. 287 ГПК України, позивач не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, Верховний Суд відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2021  та рішення Господарського суду Київської області від 02.08.2021 у справі № 911/1279/21.

Керуючись ст.ст. 234, 235, п. 5 ч. 1 ст. 296  ГПК України, Верховний Суд 

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.11.2021 та рішення Господарського суду Київської області від 02.08.2021 у справі № 911/1279/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                      О. О. Мамалуй

Суддя                                                                                          О. М. Баранець

Суддя                                                                                            В. І. Студенець