ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" лютого 2022 р.           Справа№ 910/14363/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Агрикової  О.В.
суддів:            Чорногуза М.Г. 
          Мальченко А.О. 
 
секретар судового засідання Мельничук О.С.
за участю представників сторін:
від позивача - Яковенко Є.М.,
від відповідача - Тищенко А.В.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги                    
Товариства з обмеженою відповідальністю "Брайтон Лтд"
на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2021 (повний текст рішення складено 09.12.2021)
у справі № 910/14363/21 (суддя Спичак О.М.)
За позовом    Товариства з обмеженою відповідальністю "Брайтон Лтд"
до    Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"
про    зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У 2021 році Товариства з обмеженою відповідальністю "Брайтон Лтд" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" про зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не проінформував позивача, як позичальника за Кредитним договором №416104Г, про актуальні номери банківських рахунків після їх зміни відповідно до формати IBAN, відкритих позивачем в Акціонерному товаристві Комерційному банку "Приватбанк", що унеможливлює виконання позивачем своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які свідчать про порушення прав позивача як позичальника за Кредитним договором №416104Г від 26.10.2016 року та які виразились у неможливості виконання позивачем обов`язку з погашення кредиту та сплати процентів за вказаним кредитним договором саме у зв`язку з тим, що відповідач не повідомив позивача про реквізити рахунків у форматі IBAN.
Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Брайтон Лтд" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2021 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неповністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального права, а висновки, викладені в рішенні не відповідають обставинам справи. Зокрема скаржник вважає, що надання кредиту на власних умовах від свого імені є банківською послугою, при цьому законом не передбачено розмежування моменту закінчення надання банківської послуги, а кредитним договором, у свою чергу, передбачено, що він діє до повного виконання зобов`язань сторонами за цим договором. Таким чином на думку скаржника укладення та виконання кредитного договору є банківською послугою. Також скаржник зазначає, що обов`язок відповідача забезпечити позичальника консультаційними послугами з питань виконання договору (п. 2.1.3. кредитного договору) є зустрічним обов`язком відповідача, правом вимагати виконання якого наділений позивач. Відтак, скаржник вважає, що позивач, як клієнт банку, має право на отримання інформації пов`язаної із кредитом, який надається йому банком, а тому вправі вимагати надання відомостей стосовно рахунків для обслуговування кредиту за кредитним договором.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2021 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Мальченко А.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.12.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Брайтон Лтд" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2021 року у справі №910/14363/21, витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14363/21 за позовом    Товариства з обмеженою відповідальністю "Брайтон Лтд" до    Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" про    зобов`язання вчинити дії та призначено розгляд справи на 16.02.2022 року.
11.01.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача  надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
11.02.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшло клопотання про закриття провадження у справі.
В судовому засіданні 16.02.2022 року представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, підтримав клопотання про закриття провадження у справі, представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, заперечував проти клопотання про закриття провадження та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Колегія суддів зазначає, що в обґрунтування клопотання про закриття провадження позивач посилається на те, що 11.01.2022 року позивач отримав відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач вказав, що позивачу 24.11.2021 року листом було повідомлено номер банківського рахунку в форматі IBAN. Позивач зазначає, що даний лист ним був отриманий після судового засідання, яким було завершено розгляд справи.
Таким чином у цій справі на думку позивача відсутній предмет спору, що є підставою для закриття провадження у справі згідно з п. 2, ч. 1, ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до п. 2, ч. 1, ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Проте, колегією суддів не приймається до уваги лист від 24.11.2021 року виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.3, ст. 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.
З матеріалів справи вбачається, що лист від 24.11.2021 року не було подано на розгляд в суді першої інстанції і відповідно не розглядався останнім.
Також колегія суддів зазначає, що позивач також зазначає, що лист від 24.11.2021 року ним був отриманий після судового засідання, яким було завершено розгляд справи.
Отже, оскільки на дату винесення рішення судом першої інстанції, лист від 24.11.2021 року не було надано стороною, то на дату винесення рішення існував спір між сторонами, а тому колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання позивача про закриття провадження у справі.
Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено місцевим господарським судом між Товариством з обмеженою відповідальністю «Брайтон Лтд» (позичальник) та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» (банк) укладено Кредитний договір №416104Г від 26.10.2016 року, відповідно до умов якого банк за наявності вільних коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії, з лімітом - 4100000000,00 грн. для фінансування поточної діяльності не пізніше 5 днів з моменту надання позичальнику розрахункових документів на використання кредиту у межах зазначених у них сум у порядку, передбаченому п. 2.4.2. договору, в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, в обумовлені цим договором терміни. Якість послуг має відповідати законодавству України, нормативним актам НБУ, регулюючим кредитні правовідносини. (а.с. 5-7).
Відповідно до п. 1.2. договору термін повернення кредиту - 28.10.2024 року.
Згідно з п. А.5. розділу «Істотні умови кредитування» договору виконання зобов`язань позичальника забезпечується: договором застави.
Пунктом А.6. розділу «Істотні умови кредитування» договору передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує відсотки за фіксованою ставкою у розмірі 10,5 % річних.
Відповідно до п. 2.1.1. договору банк зобов`язався відкрити для обслуговування кредиту рахунки, зазначені у п. А.4.
В пункті А.4 розділу «Істотні умови кредитування» договору вказано рахунки, а саме: позичковий рахунок № НОМЕР_1 , рахунок по відсотках НОМЕР_2 та рахунок для сплати винагороди № НОМЕР_3.
Згідно з п. 2.1.2. договору банк зобов`язався надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів на підставі розрахункових документів позичальника у межах суми, визначеної у п. 1.1., а також за умови виконання позичальником зобов`язань, передбачених п.п. 2.2.1., 2.2.11.
Відповідно до п. 2.1.3. договору банк зобов`язаний забезпечити позичальника консультаційними послугами з питань виконання договору.
Пунктом 2.2.1. договору передбачено, що позичальник зобов`язався використовувати кредит на цілі, зазначені у п. 1.1 цього договору.
Також відповідно до п. 2.2.2. договору позичальник зобов`язався сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п.п. 4.1., 4.2., 4.3., 4.4. цього договору.
Крім того, згідно з п. 2.2.3. договору позичальник зобов`язався повернути кредит в строки/терміни, встановлені п.п. 1.2., 2.3.2., 2.2.14.
Відповідно до п. 6.1. договору цей договір в частині п. 4.4. набирає чинності з моменту підписання і скріплення печатками сторін, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за цим договором.
Договір може бути змінений або розірваний за ініціативою однієї із сторін у встановленому законом і цим договором порядку. (п. 6.2. договору).
В матеріалах справи наявні листи №1/4.20 від 15.04.2020 року (а.с. 10), від 27.03.2021 року (а.с. 13), від 29.04.2021 року (а.с. 20) якими позивач звертався до відповідача та з метою погашення періодичних платежів просив повідомити рахунки у форматі IBAN, оскільки відсутність актуальних номерів рахунків унеможливлює сплату позивачем заборгованості за кредитним договором.
Також в матеріалах справи наявна скарга адресована на адресу Національного банку України, в якій позивач просив вжити заходів щодо усунення  АТ КБ "Приватбанк" порушень, які призводять до блокування можливості ТОВ «БРАЙТОН ЛТД» виконання обов`язків за кредитним договором №416104Г від 26.10.2016 року. (а.с. 28).
Постановою Національного банку України "Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні" від 28.12.2018 № 162 (далі - Постанова № 162) покладено на банки України з 05 серпня 2019 року обов`язок формувати номер банківського рахунку відповідно до Національного стандарту України "Фінансові операції. Правила формування міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні (IBAN Registry:2009, NEQ). ДСТУ-Н 7167:2010", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11 жовтня 2010 року N 454 (далі - стандарт IBAN). Під час формування номера банківського рахунку за стандартом IBAN, відповідно до Постанови № 162, банки використовують структуру номера рахунку аналітичного обліку, вимоги до нумерації якого встановлені в додатку 2 до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 11 вересня 2017 року N 89. Така заміна діючих рахунків клієнтів банків відповідно до вимог стандарту IBAN із збереженням довжини номера рахунку аналітичного обліку - не більше 14 символів, банками здійснюється  самостійно.
Постановою № 162 покладено на банки обов`язок повідомити контролюючі органи про замінені рахунки клієнтів, та надано право банкам України та їх клієнтам до 12 січня 2020 року в документах на переказ коштів заповнювати реквізити рахунку без застосування стандарту IBAN. 
Звертаючись із позовом позивач зазначав, що відповідач не поінформував останнього про актуальні номери рахунків, призначені для обслуговування кредиту за договором.
Отже, спір у даній справі на думку позивача виник у зв`язку з тим, що бездіяльність відповідача, стосовно не надання позивачу відомостей про банківські рахунки у форматі IBAN для погашення зобов`язань за договором, унеможливлює виконання позивачем його зобов`язань за кредитним договором. При цьому, позивач як клієнт банку, має право на отримання інформації пов`язаної із кредитом, який надавався йому банком, а тому вправі вимагати надання відомостей стосовно рахунків для обслуговування кредиту за договором.
Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд зазначив, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які свідчать про порушення прав позивача як позичальника за Кредитним договором №416104Г від 26.10.2016 року та які виразились у неможливості виконання позивачем обов`язку з погашення кредиту та сплати процентів за вказаним кредитним договором саме у зв`язку з тим, що відповідач не повідомив позивача про реквізити рахунків у форматі IBAN, з чим колегія суддів погоджується виходячи з наступного.
Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є кредитним договором, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України.
Кредитний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно із ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не установлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України).
Отже, змістом кредитних правовідносин є зобов`язання банку надати певну суму грошей в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.
Колегія суддів зазначає, що твердження позивача щодо порушення його прав відповідачем, за захистом яких він звернувся до суду, зводяться до того, що відповідач не повідомляє позивачу інформацію, необхідну для виконання позивачем його зобов`язань за договором.
Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 16 (Цивільного кодексу України - далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Реалізуючи, передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Колегія суддів зазначає, що вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, установлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Законодавчо визначенні способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до норм ГПК України, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні.
Згідно з ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, суб`єктів, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.
Отже, вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, господарський суд повинен установити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення відповідного права чи охоронюваного законом інтересу.
З матеріалів справи слідує, що звертаючись до суду з позовом, позивач просив здійснити захист його права, зокрема, шляхом зобов`язання відповідача надати інформацію "необхідну" для виконання договору.
Правовими підставами позову позивач визначив положення ст. 34 Конституції України, ст. 5, 14 Закону України "Про інформацію" та ст. 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність".
Так, ст. 34 Конституції України унормовано, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації урегульовані Законом України "Про інформацію".
Статтею 5 Закону України "Про інформацію" унормовано, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Право на інформацію забезпечується, зокрема: створенням механізму реалізації права на інформацію; обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про інформацію").
Згідно зі ст. 14 Закону України "Про інформацію" інформацією про товар (роботу, послугу) - є відомості та/або дані, які розкривають кількісні, якісні та інші характеристики товару (роботи, послуги).
Інформація, яку просить витребувати позивач не є відомостями та/або даними, які розкривають кількісні, якісні та інші характеристики товару (роботи, послуги) та не є необхідною для реалізації прав, свобод і законних інтересів позивача. Як зазначає сам позивач відповідна інформація необхідна йому для виконання його договірних зобов`язань.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що посилання позивача на положення ст. 5, 14 Закону України "Про інформацію" є безпідставними, оскільки до правовідносин сторін відповідні положення не застосовуються.
Згідно зі ст. 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов`язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: 1) відомості, які підлягають обов`язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; 2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 3) перелік послуг, що надаються банком; 4) ціну банківських послуг; 5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; 6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків; 7) інформацію, обов`язковість надання якої передбачена законом. Банк зобов`язаний мати власний веб-сайт та розміщувати на ньому інформацію, визначену законами, нормативно-правовими актами Національного банку України, а також нормативно-правовими актами Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Банк несе відповідальність за актуальність та достовірність інформації, розміщеної на його веб-сайті.
Отже, в силу ст. 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" установлюється обов`язок банку з надання інформації та консультації з питань надання банківських послуг, ціни банківських послуг та їх переліку, проте, не установлює обов`язку із надання консультацій щодо  порядку виконання вже укладених договорів з клієнтом, оскільки відповідний порядок визначається безпосередньо умовами таких договорів.
Відповідно до пункту 3 постанови Національного банку України "Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні" від 28.12.2018 N 162 (банки України зобов`язані з 05 серпня до 31 жовтня 2019 року самостійно здійснювати зміну (не за ініціативою клієнта) діючих рахунків клієнтів банків відповідно до вимог стандарту IBAN із збереженням довжини номера рахунку аналітичного обліку - не більше 14 символів.
Пунктом 5 указаної постанови установлено, що банки України зобов`язані у 10-денний строк після закінчення періоду, установленого в абзаці першому підпункту 2 пункту 4 цієї постанови, повідомити контролюючі органи про всі відкриті рахунки клієнтів - платників податків станом на 31 жовтня 2019 року.
Таким чином, відповідна постанова установлює обов`язок банків здійснити заміну діючих рахунків клієнтів банків відповідно до вимог стандарту IBAN, та установлює обов`язок банк повідомити контролюючі органи про змінені рахунки клієнтів, і не встановлює обов`язок повідомляти про змінені рахунки клієнтів.
Відтак, колегія суддів зазначає, що посилання позивача на положення ст. 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" також є необґрунтованими, оскільки до правовідносин сторін відповідні положення також не застосовуються.
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, що здійснені (у випадку їх здійснення) позивачем оплати, спрямовані на виконання зобов`язань за кредитним договором (погашення кредиту, сплата відсотків, інші платежі), не були проведені банком чи не були зараховані в рахунок погашення заборгованості за кредитом/сплати відсотків/тощо у зв`язку з тим, що позивачу невідомі реквізити відповідних рахунків у форматі IBAN.
З огляду на вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у позивача, в даному випадку, порушеного права, зокрема, права на інформацію.
Виконання зобов`язання - це вчинення боржником або іншою особою на користь кредитора (або третьої особи) певної дії або утримання від вчинення від дії, яка становить предмет виконання зобов`язання. З огляду на це, захист прав сторони за договором повинен бути спрямований на досягнення того матеріально-правового результату, з метою якого сторони уклали кредитний договір, тобто забезпечувати задоволення такого права кредитора, яке визначає суть кредиту. Саме таке стверджувальне право є тим цивільним правом, порушення якого відповідає поняттю "спір про право", що має змістовне, сутнісне наповнення, і вирішення якого матиме наслідком вирішення конфлікту в цілому між сторонами. 
Право особи на захист своїх цивільних прав та інтересів забезпечено законом (ст. 15 ЦК України), способи якого визначенні ст. 16 ЦК України та не є вичерпними. Водночас, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 
Отже, мають бути вичерпані лише ті засоби правового захисту, які є ефективними. 
Обов`язок позивача повернути кредит, отриманий за договором, є обов`язком, який визначає та формує зміст кредитних відносин, з`ясування настання якого повинно здійснюватися при вирішенні спору про право, якому цей обов`язок кореспондує. Інформація про актуальні номери банківських рахунків, сформованих відповідно до стандарту IBAN, не складає зміст кредитного договору, а дії щодо її надання не складають суті виконання банком своїх зобов`язань за  кредитним договором, виконання яких може носити примусовий характер, і права на отримання якої підлягають окремому судовому захисту. 
Оцінюючи наведене вище колегія суддів зазначає, що фактично зверненням до суду з цим позовом позивач переслідує на меті отримання доказів для вирішення спору щодо стану виконання позивачем обов`язку з повернення коштів. Водночас, така вимога не відповідає поняттю "спір про право", вирішення якого матиме наслідком вирішення конфлікту між сторонами в цілому. 
Це свідчить про неефективність обраного позивачем способу правового захисту, адже вирішення спору не призводить до будь-якого відновлення прав позивача. З огляду на це спір не підлягає задоволенню. 
Колегія суддів також звертає увагу, що право на судовий захист не  є абсолютним, а механізм судового захисту повинен використовуватися ефективно, а саме для вирішення спірних правовідносин, а не  як інструмент отримання інформації від контрагентів чи витребування доказів. 
Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах. 
Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня  2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано позивачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. 
Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника. 
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-
ПОСТАНОВИВ:

1.   Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Брайтон Лтд" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2021 року у справі №910/14363/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2021 року у справі № 910/14363/21 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14363/21.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.02.2022 року.

Головуючий суддя                                                            О.В. Агрикова 

Судді                                                                                М.Г. Чорногуз

                                                                                А.О. Мальченко