П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/2814/21 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лабань Г.В.   
Суддя-доповідач -  Залімський І. Г.   
12 січня 2022 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Залімського І. Г. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Сушка О.О. , 
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області в якому просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 19.04.2019 №0016560-5406-2211 на суму 387,19 грн та №0016559-5406-2211 на суму 30983,74 грн, від 17.04.2020 №0009850-5406-2211 на суму 867,98 грн та №0009851-5406 2211 на суму 69 457,50 грн.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06.09.2021 позов задоволено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06.09.2021 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що з огляду на положення пункту 3 Закону України від 07.12.2017 №2245-VIII та пункту 3 Закону України від 23.11.2018 №2628-VIII у 2018 та 2019 роках до рішень про встановлення туристичного збору та/або про внесення змін до таких рішень, прийнятих сільською, селищною, міською радою або радою об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4, підпунктів 12.3.3-12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 цього Кодексу та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". Відповідно, є безпідставним висновок суду першої інстанції, що неоприлюднення у 2018 році відповідного рішення 20 сесії Старокостянтинівської міської ради від 14.07.2017 №10, свідчить про протиправність податкових повідомлень-рішень від 19.04.2019 №0016560-5406-2211 та №0016559-5406-2211.
Також відповідач зауважує, що у даному випадку відсутні підстави вважати будівлі позивача такими, що належать до будівель промисловості, адже основним видом діяльності позивача за КВЕД є 56.10  Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування, а позивачем не надано доказів використання у промислових цілях нежитлової будівлі загальною площею 3328,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , та нежитлової будівлі загальною площею 41,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 .
Позивач  подав відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважив, що нежитлова будівля загальною площею 3328,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , та нежитлова будівля загальною площею 41,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , використовуються ним для виробництва меблів, що свідчить про необхідність застосування до спірних правовідносин підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2021, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, видами діяльності позивача за КВЕД є, зокрема, 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний), 31.09 Виробництво інших меблів, 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво.
ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі загальною площею 3328,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , та нежитлової будівлі загальною площею 41,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 .
Встановлено, що вказані будівлі позивач використовує для виготовлення меблів, що також підтверджується листом виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради від 30.08.2012 №418.
Головне управління ДПС у Хмельницькій області прийняло податкові повідомлення-рішення:
- від 19.04.2019 №0016560-5406-2211, яким визначено податкове зобов`язання позивача як власника нежитлової будівлі загальною площею 41,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік у сумі 387,19 грн;
-  від 19.04.2019 №0016559-5406-2211, яким визначено податкове зобов`язання позивача як власника нежитлової будівлі загальною площею 3328,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік у сумі 30983,74 грн;
- від 17.04.2020 №0009850-5406-2211, яким визначено податкове зобов`язання позивача як власника нежитлової будівлі загальною площею 41,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік у сумі 867,98 грн;
- від 17.04.2020 №0009851-5406-2211, яким визначено податкове зобов`язання позивача як власника нежитлової будівлі загальною площею 3328,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік у сумі 69 457,50 грн.
Позивач не погодився із вказаними рішеннями, а тому звернувся до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно податкових повідомлень-рішень від 19.04.2019 №0016560-5406-2211 та №0016559-5406-2211, від 17.04.2020 №0009850-5406-2211 та №0009851-5406 2211 безпідставно нараховано позивачу податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Тому такі рішення протиправні та підлягають скасуванню
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.
Згідно з підпунктом 266.1.1. пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
Згідно підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Підпункт 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Разом з цим, з огляду на положення пункту 3 Закону України від 07.12.2017 №2245-VIII та пункту 3 Закону України від 23.11.2018 №2628-VIII у 2018 та 2019 роках до рішень про встановлення туристичного збору та/або про внесення змін до таких рішень, прийнятих сільською, селищною, міською радою або радою об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4, підпунктів 12.3.3-12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 цього Кодексу та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".
Таким чином, у 2018 та 2019 роках не діяло правило згідно якого рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період), а в іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Положеннями підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 ПК України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Так, підпунктом «є» підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 ПК України  встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Відповідно до пункту  30.1 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт  30.2  статті  30 Податкового кодексу України).
Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 Податкового кодексу України  є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України  визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Прислівник «зокрема» вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки    не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.
Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета «будівлі промисловості», оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1  пункту  14.1  статті 14 ПК України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (підпункт «є» підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.
Отже, підстав для застосування компенсаторних правозастосовних нормативних механізмів - презумпції правомірності рішень платника податку (у даному випадку відповідно підпункт  4.1.4  пункту  4.1  статті  4  та пункт  56.21  статті  56 Податкового кодексу України) не виникає, оскільки немає колізії нормативно-правового регулювання.
Таке застосування вказаної правової норми відповідає принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації (підпункт  4.1.2  пункту  4.1  статті  4 Податкового кодексу України), єдиного підходу до встановлення податків і зборів (підпункт  4.1.11  пункту  4.1  статті  4 Податкового кодексу України) і нейтральності оподаткування (підпункт  4.1.8  пункту  4.1  статті  4 Податкового кодексу України).
Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
У постанові від 17.02.2020 у справі №820/3556/17 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду частково відступив від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 справа № 806/2676/17 що застосування підпункту «є» підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 Податкового кодексу України  можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформувати новий правовий висновок, відповідно до якого визначити, що застосування підпункту «є» підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 Податкового кодексу України  можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 №530 (ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устатковання, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.
Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».
Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.
Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 18 жовтня 2021 року у справі №2040/7391/18.
Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, видами діяльності позивача за КВЕД є, зокрема, 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний), 31.09 Виробництво інших меблів, 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво. 
Також судом встановлено, що нежитлова будівля загальною площею 3328,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, та нежитлова будівля загальною площею 41,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , використовуються позивачем для виробництва меблів.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що вид економічної діяльності за КВЕД 31.09 Виробництво інших меблів міститься у секції C «Переробна промисловість».
Отже, здійснення позивачем діяльності з виробництва меблів є промисловим виробництвом, а зазначені нежитлові будівлі, де позивач здійснює таку діяльність, є будівлями промисловості на які поширюється пільга, визначене підпунктом «є» підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 ПК України.
Таким чином,  у 2018 та 2019 роках на нежитлові будівлі загальною площею 3328,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , та загальною площею 41,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , поширювалась пільга, передбачена підпунктом «є» підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 ПК України, а тому позивач у 2018 та 2019 роках не був платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за вказані нежитлові будівлі.
Отже, відповідачем безпідставно нараховано позивачу податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно податкових повідомлень-рішень від 19.04.2019 №0016560-5406-2211 та №0016559-5406-2211, від 17.04.2020 №0009850-5406-2211 та №0009851-5406-2211, що свідчить про протиправність та необхідність скасування таких рішень.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції  правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Хмельницькій області залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 	 	Залімський І. Г.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Гонтарук В. М.    Сушко О.О.