Справа № 343/763/18 
Провадження № 22-ц/4808/231/22 
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 лютого 2022 року         м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.,
суддів:                        Василишин Л.В., Максюти І.О.,
за участю секретаря        Мельник О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду, ухвалене суддею Лицуром І.М. 22 жовтня 2021 року у м. Долина, повний текст якого складено 26 жовтня 2021 року,
в с т а н о в и в:
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням клопотання про збільшення позовних вимог (т. 2, а.с. 127-128), просила визнати житловий будинок (будинковолодіння) АДРЕСА_1 її та відповідача спільною сумісною власністю, здійснити поділ даного будинку з господарськими будівлями та спорудами і визнати за нею право власності на 7/16 його часток, а за відповідачем – на 9/16 часток.
Позовні вимоги мотивовано тим, що з 18 червня 1983 року позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі. 18 березня 2009 року рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом визнано право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку загальною площею 98,1 кв.м, житловою 55,7 кв.м., погреба, майстерні, стодоли, стайні, гаража, вбиральні, криниці, воріт та огорожі, яке належало його померлим батькам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вказане будинковолодіння ще за життя батьків відповідача перебувало в незадовільному стані та в зв`язку з великим відсотком зносу потребувало значного покращення шляхом проведення ремонтних робіт. В рішенні суду про визнання за відповідачем права власності на спірне будинковолодіння вказана його інвентаризаційна вартість - 107992,00 грн.
Усвідомлюючи необхідність проведення ремонтних робіт та розраховуючи, що це будинковолодіння в майбутньому буде подароване комусь з їхніх дітей, позивач з власної ініціативи за рахунок власних трудових та грошових заощаджень, а також покладаючись на допомогу дітей, здійснила капітальний ремонт даного будинковолодіння. При цьому відповідач будь-якої участі в проведенні ремонтних робіт не приймав. На придбання необхідних матеріалів, обладнання та конструкцій вона витратила понад 40 тисяч гривень. Ці кошти не відображають вартості трудових затрат, понесених під час ремонту. Після проведення капітального ремонту вартість спірного будинковолодіння збільшилась до 852515,00 грн., що підтверджується Висновком про незалежну оцінку нерухомого майна від 30 квітня 2018 року №012/18-ЗК-О, та що на 744523,00 грн більше від його вартості на момент набуття відповідачем права власності і є істотним покращенням.
Крім того позивач несла особисті витрати на утримання належного ОСОБА_2 нерухомого майна шляхом постійного догляду за будинковолодінням та регулярною сплатою за надані комунальні послуги протягом майже 20 років.
Вважає, що вказані обставини є підставою для визнання спірного будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя та його поділу.
Рішенням Долинського районного суду від 22 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини справи та дав неправильну оцінку поданим доказам.
Зазначає, що стан будинку до проведення ремонту та після зафіксовано на світлинах, які нею долучені до матеріалів справи, підтверджується чеками та квитанціями, в яких відображено суми вкладених у будинок коштів на проведення фактично повного його оновлення, оскільки було переобладнано практично все, крім стін. Вказує, що мова йде не тільки про поточні ремонтні роботи, а про проведення капітальної перебудови, що видно з висновку про незалежну оцінку нерухомого майна, згідно якого вартість домоволодіння після проведення капітального ремонту становила 852515 грн., тобто на 744523 грн. більше від його вартості з моменту набуття відповідачем права власності у 2009 році.
На її думку суд критично оцінив вищевикладені аргументи, хоча сторона відповідача жодної заяви не подала про те, що доданий до справи документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим та не просили виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.
Також вважає, що суд невірно оцінив свідчення свідка ОСОБА_5 , прийшовши до безпідставного висновку щодо його неприязних стосунків з відповідачем. Зазначає, що свідки відповідача, які були допитані у рамках справи підтвердили, що роботи проводились в період до 2007 року, кошти як факт передачі готівки давав відповідач, але апелянт при цьому вона була присутня, займаючись у цей час іншими побутовими питаннями (прибирала, готувала та інше), тобто вкладала крім фінансової сторони також і фізичну працю.
Звертає увагу, що з 2007 року сторони проживали разом та продовжували вкладати кошти і надалі у спірне домоволодіння.
Не погоджується, що суд не взяв до уваги та визнав неналежним доказом аудіозапис судового засідання із свідченнями її сина, який проживає та працює за кордоном, тому просить взяти до уваги цей доказ.
Стверджує, що спірне будинковолодіння фактично перебудовано в межах несучих конструкцій будинку нею та відповідачем у встановленому законом порядку, з дотриманням державних будівельних норм і стандартів, дотриманням санітарних та протипожежних норм, що фактично збільшило вартість об`єкту на 90%. ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, правовий висновок щодо якої висловлено Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду в силі. Зазначає, що позивач не надала фактичних доказів того, що вартість майна істотно збільшилась за рахунок суттєвих її вкладів чи сторін по справі разом у будівельні матеріали та проведені будівельні роботи. Вказує, що інвентаризаційна вартість та комерційна вартість - це абсолютно різні категорії, що підтверджується копією зведеного акту вартості будинків, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , на час складення якого (серпень 2019 року) інвентаризаційна вартість будинковолодіння складала 321368 грн., а комерційна – 1290513 грн. Вважає, що якщо прийняти за дійсність позицію апелянта, то вклавши 40000 грн. в ремонт, вона збільшила вартість будинку на 744523 грн., що є способом ввести в оману суд. Зазначає, що навіть вкладення 40000 грн. позивачем не підтверджене допустимими доказами, чому суд дав об`єктивну оцінку. Отже, на його думку, позивач не довела позовних вимог.
В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримала.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги заперечили з мотивів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 червня 1983 року по 5 березня 2018 року.
Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 18.03.2009 року в справі №2-281/2009 за ОСОБА_2 визнано право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку загальною площею 98,1 кв.м., житловою площею 55,7 кв.м., допоміжною площею 42,4 кв.м., погребу, майстерні, стодоли, стайні, гаражу, вбиральні, криниці, воріт, огорожі, що належало ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 16-17).
ОСОБА_2 у встановленому законом порядку зареєстрував своє право власності, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22647677 від 06.05.2009 року (т. 1, а.с. 9).
У відповідності до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , що виготовлений 13.09.2009 року Івано-Франківським ОБТІ (т. 1, а.с. 10-15), будинковолодіння за цією адресою складається з житлового будинку загальною площею 98,1 кв.м., житловою площею 55,7 кв.м., допоміжною площею 42,4 кв.м., погребу, майстерні, стодоли, стайні, гаражу, вбиральні, криниці, воріт, огорожі і його інвентаризаційна вартість становить 107992,00 грн.
Як вбачається з долученого позивачкою Звіту про оцінку майна: житлового будинку, загальною площею 98,1 км.кв., житловою площею 55,7 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 , виготовленого ПП «Золото Карпат» 30.04.2018 року (т. 1, а.с. 18-33), вартість даного будинку (без врахування вартості земельної ділянки) становить 852515,00 грн.
З досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що сторонами по справі дійсно в період 2007-2018 років в спірному будинку по АДРЕСА_1 проводилися ремонтні роботи, зокрема: встановлено керамічну плитку на кухні, у ванній кімнаті, в туалеті та коридорі, встановлено систему опалення (газовий котел, батареї, тепла підлога), замінено ванну, умивальник, душову кабіну, частково замінено штукатурку, замінено вхідні двері та 5 дерев`яних вікон на металопластикові.
При цьому судом встановлено, що дані роботи проводилися за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та за кошти і з участю їхнього сина ОСОБА_8 , який із сім`єю по даний час проживає в цьому будинковолодінні та особисто виконував значну частину ремонтних робіт.
Факт проведення ремонтних робіт за спільні кошти подружжя та з використанням коштів і праці їх сина ОСОБА_8 підтверджується показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Також сама позивач в судовому засіданні апеляційного суду не заперечила грошових та трудових вкладень ОСОБА_8 в проведення ремонтних робіт в спірному будинковолодінні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, незважаючи на роз`яснення позивачці її процесуальних прав та обов`язків щодо надання належних та допустимих доказів на підтвердження збільшення вартості будинку внаслідок проведених в ньому ремонтних робіт та попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, про що вказано в постанові Верховного Суду по даній справі від 21.10.2020 року (т. 2, а.с. 89-93), остання будь-яких доказів на підтвердження того, що вартість будинковолодіння по АДРЕСА_1 істотно збільшилася внаслідок її трудових чи грошових затрат, не надала, а тому такий позов є безпідставним.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 року по справі №343/6174/15-ц висловила правовий висновок, який полягає у тому, що істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу в результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування в шлюбі.
Виходячи з аналізу наведених норм права та матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що проведені в будинковолодінні ремонтні роботи не відносяться до капітального ремонту та не привели до істотного збільшення вартості майна, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили його вартість.
При цьому судом встановлено, що з технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , що виготовлений 13.09.2009 року Івано-Франківським ОБТІ (т. 1, а.с. 10-15) та звіту про оцінку майна - цього ж житлового будинку, виготовленого ПП «Золото Карпат» 30.04.2018 року (т. 1, а.с. 18-33), вбачається, що площа будинку, приміщень в ньому та господарських будівель і споруд на час проведення оцінки не змінилася та повністю відповідає даним, що зазначені в технічному паспорті.
З пояснень сторін судом першої інстанції встановлено, що фактично у вказаному будинку проводилися тільки поточні ремонти всередині будинку, фасади, зовнішні стіни, дах та фундамент не ремонтувалися, також не проводилося жодних ремонтних робіт в господарських будівлях та спорудах. Будь-яких дозволів та проектів на перепланування будинку чи проведення його капітального ремонту сторони не отримували.
Таким чином, доводи позовної заяви ОСОБА_1 про те, що вона з власної ініціативи за рахунок власних трудових та грошових ресурсів, а також покладаючись на допомогу дітей, здійснила капітальний ремонт будинковолодіння, при цьому відповідач будь-якої участі в проведенні ремонтних робіт не приймав, є недоведеними, жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.
Суд першої інстанції дав вірну оцінку долученим позивачкою до матеріалів справи копіям квитанцій та чеків на придбання будівельних матеріалів на суму понад 40 тисяч гривень (т. 1, а.с. 41-49), та вірно зазначив, що такі не можуть служити доказом понесених нею витрат на проведення ремонтних робіт, а тим більше свідчити про істотне збільшення вартості спірного будинковолодіння на суму 744523 грн.
Жодних доказів на підтвердження власних доходів за вказаний період позивачка суду не надала, а з пояснень відповідача встановлено, що він багато років працював в нафтовій промисловості та отримував значний дохід, чого позивач не заперечила.
Також суд правильно вважав безпідставними посилання позивачки на квитанції та чеки, які підтверджують витрати на оплату комунальних послуг по спірному будинковолодінню (т. 1, а.с. 50-132), оскільки вони будь-якого відношення до істотного збільшення вартості цього будинковолодіння не мають. Крім того більшість таких витрат понесені не нею.
Обґрунтовуючи вимоги позову та апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилалась також на істотну різницю у вартості спірного будинковолодіння станом на 2009 рік, що зазначена в технічному паспорті, та станом на 2018 рік, що зазначена в звіті про оцінку майна.
Однак місцевий суд вірно оцінив вказані доводи, оскільки в першому випадку мова йде про інвентаризаційну вартість, а в другому - про комерційну (ринкову), що є різними категоріями.
Так, згідно з п. 47 Порядку визначення вартості відтворення чи заміщення земельних поліпшень - будинків, будівель та споруд малоповерхового житлового будівництва, що затвердженого Наказом Фонду Держмайна України та Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №2929/227 від 23.12.2004 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.01.2005 року за №54/10334, інвентаризаційна вартість, що є оціночною вартістю, визначається під час проведення технічної інвентаризації відповідно до вимог Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року №127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за №582/5773.
Пунктами 5 і 6 вказаної Інструкції визначено механізм проведення технічної інвентаризації збудованих (реконструйованих) будинків, господарських будівель та споруд, мету, з якою вона проводиться та в яких випадках.
У відповідності до Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1440 від 10.09.2003 року, з наступними змінами та доповненнями, ринкова вартість – це вартість, за яку можливе відчуження об`єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.
Отже, врахувавши, що у будинковолодінні проводилися тільки поточні ремонти всередині будинку, суд дійшов правильного висновку, що різниця в ціні спірного будинковолодіння станом на 2009 рік та станом на 2018 рік зумовлена не стільки його покращеннями внаслідок ремонтних робіт, як різними категоріями оцінювання.
Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до висновку про незалежну оцінку нерухомого майна вартість домоволодіння після проведення капітального ремонту становила 852515 грн., що на 744523 грн. більше від його вартості з моменту набуття відповідачем права власності у 2009 році.
Крім того, позивач ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами (будівельно-технічна експертиза тощо) істотності збільшення вартості спірного будинковолодіння.
Суд вірно врахував, що збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, в розумінні статті 62 Сімейного кодексу України, не є підставою для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що стан будинку до проведення ремонту та після зафіксовано на світлинах, які нею долучені до матеріалів справи, підтверджується чеками та квитанціями, в яких відображено суми вкладених у будинок коштів на проведення фактично повного оновлення будинку, оскільки було переобладнано практично все, окрім стін, не спростовують висновків суду про проведення у будинку поточних ремонтів і відсутність його капітальної перебудови.
Посилання апелянта на те, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, колегія суддів вважає безпідставними, адже спірне будинковолодіння належить на праві особистої приватної власності відповідачу, а в такому випадку саме на позивачку покладається обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку має бути спростована презумпція особистої приватної власності відповідача, якої позивачка не спростувала.
Щодо викладеного в апеляційній скарзі про те, що суд критично оцінив свідчення свідка ОСОБА_5 , прийшовши до безпідставного висновку щодо його неприязних стосунків з відповідачем, то такі не впливають на правильність висновків суду, які ґрунтуються на інших належних та допустимих доказах.
Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, апеляційний суд погоджується із рішенням місцевого суду.
Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують та не дають підстав зміни чи скасування судового рішення по справі.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Долинського районного суду від 22 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
                                                                               І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 17 лютого 2022 року.