ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/30782/20                                           Суддя першої інстанції: Каракашьян С.К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  22 грудня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області (далі – Відповідач, Управління Держспецзв`язку в Луганській області), в якому просив:
- визнати дії Управління Держспецзв`язку в Луганській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2019, 2020 роки незаконними; 
- зобов`язати Управління Держспецзв`язку в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2019, 2020 роки у сумі 32 307,21 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.09.2021 позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
- зобов`язано Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що припинення надання додаткових відпусток на час особливого періоду не тягне за собою позбавлення особи права на таку відпустку, яке може бути реалізовано шляхом отриманням грошової компенсації за неї при звільненні.
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що нарахування та виплата грошової компенсації належить до виключної компетенції Відповідача, а відтак належним способом захисту порушених прав Позивача є зобов`язання Управління Держспецзв`язку в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідну компенсацію.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його і ухвалити нове, яким у позові відмовити. Свою позицію обґрунтовує тим, що на час вирішення спору на законодавчому рівні не врегульовано питання щодо виплати учасникам бойових дій грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів, а відтак вважає, що рішення підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування норм матеріального права.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2021 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу Позивач просить відмовити Відповідачу в задоволені апеляційної скарги, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.09.2021 залишити без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що він є учасником бойових дій та має право при звільненні з військової служби на отримання грошової компенсації за невикористані ним додаткові відпустки, що відповідає висновкам Верховного Суду у зразковій справі № 620/4218/18. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.12.2021 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, то судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги Управління Держспецзв`язку в Луганській області.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, згідно витягу з наказу голови Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 10.07.2018 №271-ОС полковника запасу ОСОБА_1 , який прибув із запасу Збройних Сил України та уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України на посадах осіб офіцерського складу строком на два роки, прийнято на військову службу за контрактом за статтями 19, 20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за пунктами 16, 19, 27 Положення про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженого Указом Президента України від 31.07.2015 №463 (а.с. 15).
У вересні 2018 року ОСОБА_1 отримав статус та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 (а.с. 14).
Відповідно до витягу з наказу Голови Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 03.07.2020 №295-ОС полковника ОСОБА_1 звільнено зі служби в Управлінні Держспецзв`язку в Луганській області та припинено з ним контракт 16.07.2020 (а.с. 18-19). Наказом Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області від 14.07.2020 №51-ОС виключено полковника ОСОБА_1 зі списків особового складу, з урахуванням часу на здачу справ та посади, 16.07.2020 (а.с. 20-21).
Матеріали справи свідчать, що 01.06.2020 ОСОБА_1 звернувся з рапортом на ім`я начальника Управління Держспецзв`язку в Луганській області щодо виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2020 роки (а.с. 23).
Однак, листом Управління Держспецзв`язку в Луганській області від 25.06.2020 №38/01-697 проінформовано ОСОБА_1 , що на законодавчому рівні не врегульовано питання щодо виплати учасникам бойових дій грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” та статтею 162 Закону України “Про відпустки”, внаслідок чого правових підстав для виплати як учаснику бойових дій грошової компенсації за всі невикористані дні зазначеної додаткової відпустки немає (а.с. 24).
При цьому, із змісту довідки Управління Держспецзв`язку в Луганській області від 01.07.2020 №38/05-1-68 (а.с. 25) та вже згаданого вище наказу від 14.07.2020 №15-ОС (а.с. 20-21) судом першої інстанції встановлено, що додаткова відпустка за 2018 – 2020 роки ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, не надавалася, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки не виплачувалась.
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 4, 16-2 Закону України «Про відпустки», ст. ст. 5, 6, 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», суд першої інстанції з урахуванням позиції Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18 дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, адже чинним законодавством гарантовано право особи на отримання компенсації за невикористану частину додаткової відпустки незалежно від нормативного обмеження її надання.
З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.
Порядок надання військовослужбовцям відпусток визначений ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Згідно п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Абзацами 2-3 п. 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п. п. 17, 18 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Приписами п. 19 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому, згідно п. 21 ст. 12 вказаного Закону, у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Водночас, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткових, припиняється.
Стаття 1 Закону України «Про мобілізацію і мобілізаційну підготовку» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Так, Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014, затвердженим Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI, в Україні оголошено часткову мобілізацію, після якої, Президент України своїми указами оголошував часткову мобілізацію (чергові хвилі мобілізації).
Отже, особливий період закінчується не з моменту демобілізації (часткової демобілізації) осіб призваних на військову службу, а лише з моменту закінчення воєнного часу і частково відбудовного періоду після закінчення воєнних дій, а закінчення періодів мобілізацій не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.
Згідно п. 3 розділу XXXI наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Таким чином, вказані вище обставини не звільняють Відповідача від обов`язку виплатити відповідну грошову компенсацію з урахуванням того, що законодавством припинено надання зазначеного виду відпустки в певний період, однак не припинено відповідних виплат грошової компенсації у разі її невикористання.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом не встановлено можливості припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку Позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому в особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».
Указана правова позиція висловлена Верховним Судом у зразковій справі № 620/4218/18, щодо якої справа № 640/30782/20 є типовою. Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи при ухваленні рішення у типовій справі.
Викладеним, у свою чергу, спростовується посилання Апелянта на те, що питання виплати учасникам бойових дій грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки законодавством не врегульовано.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, питання щодо компенсації невикористаних додаткових відпусток у зв`язку із звільненням зі служби виникло у ОСОБА_1 під час дії особливого періоду та мобілізації.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби у запас ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2018-2020 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Крім іншого суд апеляційної інстанції звертає увагу, що оскільки висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держспецзв`язку в Луганській області витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1  000,00 грн учасниками суду під сумнів не ставилися та не були предметом апеляційного оскарження, то рішення суду переглядалося у межах доводів і вимог апеляційної скарги за правилами ч. 1 ст. 308 КАС України.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Так, на адресу суду апеляційної інстанції 20.12.2021 надійшла заява ОСОБА_1 про відшкодування останньому понесених витрат на правову допомогу у сумі 4  000,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому в силу положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати у тому числі розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 при поданні позовної заяви та відзиву на апеляційну скаргу було заявлено вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. До клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу Позивачем було надано копію договору про надання правової допомоги від 01.12.2020, укладеного з адвокатом Пляшечник В.Г., акт приймання-передачі наданих послуг від 13.12.2021, квитанцію від 15.12.2021 про поповнення карткового рахунку ОСОБА_2 на суму 4  000,00 грн.
Судова колегія, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19.09.2019 у справі № 810/2760/17, вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Поряд з викладеним, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що аналіз змісту наданого ОСОБА_1 акту приймання-передачі наданих послуг свідчить, що останній не містить зазначення кількості часу, витраченого адвокатом на складання відзиву на апеляційну скаргу та клопотання про стягнення витрат на професійну правову допомогу. Викладене у свою чергу унеможливлює визначити обґрунтованість понесення Позивачем витрат.
Крім того, судова колегія звертає увагу, що у згаданому акті відсутні відомості про те, що зафіксовані у ньому послуги надані адвокатом Пляшечник В.Г. Ніколенку Ю.А. саме у межах цієї справи. До того ж порівняльний аналіз змісту відзиву на апеляційну скаргу із позовною заявою свідчить, що вони є ідентичними.
Таким чином, враховуючи категорію складності цієї справи (малозначна і типова) та відсутність детального опису наданої послуги і часу, витраченого адвокатом на виконання заявлених до відшкодування послуг, а також відсутність зв`язку з цією справою та ідентичним змістом позовної заяви і відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що розмір витрат на правову допомогу, які Позивач просив компенсувати в суді апеляційної інстанції, не є обґрунтованим, співрозмірним та пропорційним до предмету спору, у зв`язку з чим заява про відшкодування судових витрат не підлягала задоволенню.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 820/1719/18, від 29.01.2020 у справі № 826/16707/18, від 17.08.2020 у справі № 820/1683/18.
Керуючись ст. ст. 134, 139, 242-244, 250, 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Луганській області – залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року – без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

          Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк 
Судді                                                                                            Н.П. Бужак 
                                                                                                    М.І. Кобаль
Повний текст постанови складено та підписано « 22» грудня 2021 року.