Справа № 428/4957/20 
Провадження № 22-ц/810/883/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 грудня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Лозко Ю.П. 
суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 жовтня 2021 року ухваленого судом у складі судді Посохова І.С. в приміщенні того ж суду 
у цивільній справі про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Сєвєродонецький міський ВЦА Сєвєродонецького району Луганської області

встановив:

У червні 2020 року позивачка  ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/6 частку житлового будинку, з надвірними побудовами розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 .
В обґрунтування позовних вимог позивачка  ОСОБА_1 зазначила, що вона та її мати ОСОБА_3 17 листопада 1999 року успадкували майно, що належало ОСОБА_4 , яке складалось із 5/6 часток житлового будинку з надвірними побудовами розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а інша частка вказаного домоволодіння, а саме 1/6, належала на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18 вересня 1952 року ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і після її смерті майно, що належало останній ніким не успадковано, тому спадщина є відумерлою та належить територіальній громаді. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки - ОСОБА_3 , і після її смерті єдиним законним користувачем домоволодіння №90 розташованого по вказаній вище адресі є позивачка, яка мешкає у цьому будинку з 1959 року по теперішній час.
Посилаючись на вказані обставини, та вимоги статті 344 ЦК України позивачка  ОСОБА_1 вважає, що в даному випадку є підстави для задоволення її позову.
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 жовтня 2021 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка  ОСОБА_1 , посилаючись на обставини, якими обґрунтовується позов, вважає оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки позов є обґрунтованим, і наявні підстави для задоволення її позову за статтею 344 ЦК України, тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Відповідач правом відзиву не скористався.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника - адвоката Шурхно К.А. за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд керувався вимогами статті 344 ЦК України та виходив з того, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також за умови, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, проте, таких обставин судом не встановлено, а сам факт відкритого і безперервного користування цим майном позивачкою  ОСОБА_1 , а саме 1/6 часткою житлового будинку АДРЕСА_1 ,  яка належала ОСОБА_2 , не є підставою для виникнення у позивачки ОСОБА_1  права власності на вказану частку нерухомого майна, за набувальною давністю в розумінні вимог статті 344 ЦК України. 
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду, з огляду на таке.
Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлені та матеріалами справи підтверджуються такі факти та обставини справи.
Позивачка ОСОБА_1 з 1959 року та по теперішній час проживає у будинку АДРЕСА_2 .
Згідно свідоцтва про право на спадщину серії АВЕ № 811016 від 18 вересня 1952 року, з позначкою дублікат, посвідченого нотаріусом Лисичанської нотаріальної контори Єгоровою В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 4401, єдиними спадкоємцями після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , є ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на 1/2 домоволодіння в рівних частках, а 1/2 належить пережившому із подружжя, що мешкають в АДРЕСА_3 . 19 жовтня 1999 року завідуючою Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Перепелицею Ю.М. виданий дублікат свідоцтва про право на спадщину в спільному майні, замість загубленого. Свідоцтво про право на спадщину видане названою нотаріальною конторою 18 вересня 1952 року за реєстром № 9869/7. Дублікат виданий ОСОБА_2 .
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВЕ № 754857 від 17 листопада 1999 року, посвідченого завідуючою Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Перепелицею Ю.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 4677, спадкова справа № 395, спадкоємицею майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 є його дружина - ОСОБА_3 , та дочка ОСОБА_1 , що проживає за тією ж адресою, в рівних частках кожна. Спадкове майно складається з 5/6 часток жилого будинку з надвірними побудовами, розташованого в АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 .
Отже, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є одним із співвласників вказаного вище нерухомого майна, 1/6 частка якого належить померлій ОСОБА_2 , тому власник спірної частки нерухомого майна позивачці відомий, і від права власності на це майно за життя не відмовлявся.
Крім того, судом зауважено, що при заволодінні зазначеним майном у вигляді 1/6 частки домоволодіння № 90 , позивачка ОСОБА_1 знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності на це майно. 
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.
Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Виходячи із змісту обставин, якими обґрунтовується позов, позивачка ОСОБА_1 була обізнана про належність ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , частки нерухомого майна, на яке позивачка просить визнати за нею право власності за набувальною давністю, тобто знала, що володіє чужим майном.
Отже, позивачкою ОСОБА_1  не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, вона не є добросовісним набувачем 1/6 частки  домоволодіння АДРЕСА_1 , оскільки лише відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного і обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, з наведених вище підстав.
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Доводи скаржниці за своєю суттю є обґрунтуванням позовних вимог, зводяться до власного помилкового тлумачення норм законодавства, незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким суд надав належну правову оцінку. 
Отже, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Дата складення повної постанови - 24 грудня 2021 року.

Головуючий                                                                                             Ю.П. Лозко

Судді:                 В.В. Кострицький

               М.В. Назарова